П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 489/111/20	
Головуючий в 1 інстанції: Рум`янцева Н.О.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  судді -  Вербицької Н.В.,
                      суддів – Джабурії О.В.,
   Ступакової І.Г.,          
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора 1 роти 4 батальйону управління патрульної поліції в Миколаївській області Кривого Василя Вікторовича, управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И Л А :

13 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовною заявою, в якій просив скасувати постанову інспектора патрульної поліції 1 роти 4 батальйону рядового поліції Кривого Василя Вікторовича ЕАК №1955556 від 09.01.2020 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КупАП.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що оскаржувана постанова є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки правил дорожнього руху він не порушував. Крім того, вона не містить посилань на докази, які б свідчили про склад правопорушення у діях позивача. Під час розгляду справи на місці вчинення правопорушення відповідачем на вимогу позивача зазначених доказів не надано.
Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що позивач під час керування вантажним автомобілем VOLVO FN 16.540, державний номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом до нього ЛАРТЕ НОМЕР_2 , з державним номерним знаком НОМЕР_3 , здійснив рух праворуч, порушуючи вимоги дорожнього знаку 4.4 «Рух прямо та ліворуч» з табличкою 7.5.2 «Вид транспортного засобу» (транспортний засіб з причепом) Додатку №1 ПДР України. Факт вчинення правопорушення підтверджується оскаржуваною  постановою, відеозаписами з нагрудного відео реєстратора та фотознімками дорожніх знаків, рапортом поліцейського. Відповідач зазначає, що позивач на відеозаписі 20200109200236000320 підтвердив факт невиконання дорожнього знаку 4.4 «рух прямо та ліворуч» та поїхав праворуч. Іншими відеозаписами підтверджено розгляд справи про адміністративне правопорушення згідно законодавчо визначеної процедури. Під час даного розгляду позивачем не заявлялися вимоги та клопотання щодо ознайомлення з матеріалами справи. Надані записи відеофіксації є належними та допустимими доказами в межах норм КАС України. Крім того, зразок постанови про накладення адміністративного стягнення  не передбачає внесення до нього відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис. 
Позивач надіслав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що останній підписано не уповноваженою особою. Фотознімки дорожніх знаків та оскаржувана постанова не є належними доказами. Крім того, на перехресті Херсонське шосе/вул. Новозаводська немає знаку 4.4. «Рух прямо і праворуч», в ПДР України взагалі немає знаку  4.4 «Рух прямо або наліво». На відео 20200109200438000322 інспектор відмовляється ознайомити позивача з доказами вчиненого правопорушення. На відео 20200109200539000323 позивач не погоджується з пред`явленим порушенням та постановою, що оскаржужться.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєвавід 14 травня 2020 залучено у якості  співвідповідача управління патрульної поліції у Миколаївській області Департаменту патрульної поліції.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зокрема апелянт зазначає, що згоди на залучення співвідповідачем УПП в Миколаївській області ДПП позивач не давав. З відеозапису 20200109195923000316 чітко вбачається, що розгляд справи здійснював інспектор Григорян К.Ю., а оскаржувану постанову винесено інспектором Кривим В.В. Рапорт поліцейського не може бути належним доказом, оскільки він є зацікавленою особою, що підтверджується висновками Верховного суду по справі №524/5741/16-а від 20.05.2020. Судом першої інстанції помилково сформовано висновки, що позивач підтверджував факт вчиненого правопорушення на відеозаписі 20200109200236000320. Пояснення відносно аварійності вул. Новозаводської викладені у відповіді на відзив не можна тлумачити, як визнання скоєння адміністративного правопорушення, оскільки вони стосуються наявної заборони для в`їзду до м. Миколаєва великовантажного транспорту маса якого перевищує 24т, а вантажівка позивача не перевищувала зазначений тоннаж. Відповідачем не надано відеозапису зупинки транспортного засобу позивача, як і запису на підтвердження факту вчинення правопорушення.
В зв`язку із неявкою сторін, які належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, відповідно п.2 ч. 1 ст. 311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження. 
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що 09 січня 2020 року  о 14:39 год. інспектором УПП в Миколаївській області рядовим поліції Кривим В.В. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕАК № 1955556 по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за порушення вимог ч.1 ст.122 КУпАП та накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255,00 грн.
Зазначено постановою встановлено, що позивач 09.01.2020 о 14:07 год. у м. Миколаїв по вул. Новозаводська, 97, керуючи автомобілем VOLVO FH16,  державний номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом ЛАРТЕ НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , не виконав вимогу дорожнього знаку 4.4 «рух прямо та ліворуч» з інформаційною табличкою 7.5.1 «для вантажних транспортних засобів» чим порушив додаток 2 до ПДР України, пункт 8.4.3 «г» Правил дорожнього руху України, а саме допустив порушення вимог наказових знаків.
Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на відеозаписі 20200109200233000320 позивачем підтверджено факт невиконання вимог дорожнього знаку 4.5 «Рух прямо та ліворуч», здійснено рух праворуч, оскільки дорога ліворуч в аварійному стані. Оскаржувана постанова не містить посилань на технічний засіб, яким здійснено відеозапис, а тому подані відеозаписи не є належними та допустимими доказами вчиненого правопорушення. Разом з тим, матеріали справи містять рапорт рядового поліції ОСОБА_2 , письмові пояснення якого повністю збігаються з інформацією наданих відеозаписів, а тому його можна вважати належним видом письмового доказу. Відповідачем надано схему руху транспортного засобу та розташування дорожніх знаків, яка підтверджує вчинене позивачем правопорушення. Крім того, при розгляді справ, які належать до компетенції Національної поліції протокол про адміністративне правопорушення не складається. 
Судова колегія частково погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Правове регулювання оскаржуваних правовідносин здійснюється відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Закону України “Про дорожній рух” від 30.06.1993р. № 3353, Правил дорожнього руху, затвердженими постановою Кабміну України від 10.10.2001р. №1306. 
Відповідно до п. 1.9 Правил дорожнього руху особи, які порушують ці правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Частина 1 ст.122 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність, в т.ч. за порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, у вигляді штрафу  в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно з п. 8.1      Правил дорожнього руху регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.
Відповідно до п.8.4 "г" ПДР України дорожні знаки поділяються на групи, зокрема, наказові знаки показують обов`язкові напрямки руху або дозволяють деяким категоріям учасників рух по проїзній частині чи окремих її ділянках, а також запроваджують або скасовують деякі обмеження.
Знаками 4.4. "Рух прямо та праворуч" та 4.5 "Рух прямо та ліворуч" встановлено, що дозволяє рух лише у напрямках, указаних стрілками на знакові. Дія знака не поширюється на транспортні засоби, що рухаються за встановленими маршрутами. Дія знака поширюється на перехрещення проїзних частин, перед якими він встановлений.
Табличка 7.5.1 поширює дію знака на вантажні автомобілі (у тому числі з причепом) з дозволеною максимальною масою понад 3,5 т.
За змістом ст. 222 КУпАП розгляд справ за ч. 1,2,3,5 ст.122 КУпАП віднесено до компетенції органів Національної поліції.
Слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до ч. 2 ст. 222 КУпАП від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
На переконання апеляційного суду, системний аналіз зазначених правових норм дає підстави вважати, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених частиною 1 статті 122 КУпАП, працівники органів (підрозділів) Національної поліції діють від імені органів Національної поліції, а отже не можуть виступати відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган (підрозділ) Національної поліції. 
Аналогічний правовий висновок та аналіз правових норм міститься в постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 26.12.2019 року по справі №724/716/16-а.
За таких умов судом першої інстанції вірно залучено до участі у розгляді справи відповідача управління патрульної поліції в Миколаївській області ДПП.
Доводи апелянта щодо не надання згоди на дані дії суду з посиланням на ст. 48 КАС України є помилковими, оскільки ч. 3 зазначеної статті визначає необхідність надання згоди позивача щодо заміни первісного відповідача належним, а не його залучення до розгляду справи.
Щодо доводів апелянта про неможливість врахування відзиву на позовну заяву підписаного не уповноваженою особою судова колегія зазначає наступне.
Інспектор поліції, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, виконує публічно-владні управлінські функції й у розумінні КАС України є окремим суб`єктом владних повноважень.
Водночас аналіз частини третьої статті 55 КАС України дає підстав для висновку, що суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її (його) імені відповідно до закону.
Пунктом 1 розділу І Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Нацполіції України від 06.11.2015 №73 (у редакції наказу Нацполіції України від 31.10.2016 №1114) визначено, що Департамент патрульної поліції є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції України, який створюються, реорганізовуються та ліквідовується Кабінетом Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ в установленому законом порядку.
Відповідно до пункту 3 розділу І Положення Департамент патрульної поліції складається із структурних підрозділів апарату Департаменту патрульної поліції і територіальних (відокремлених) підрозділів Департаменту патрульної поліції.
Згідно з пунктами 2-3 розділу ІV Положення Департамент патрульної поліції та його підрозділи становлять єдину систему. Підрозділи Департаменту патрульної поліції очолюють керівники, які підпорядковуються керівнику Департаменту патрульної поліції, його першому заступнику та заступникам.
Підпунктом 24 пункту 6 розділу V Положення передбачено, що керівник Департаменту патрульної поліції представляє Департамент патрульної поліції у відносинах з органами законодавчої, виконавчої та судової влади, підприємствами, установами, організаціями, фізичними та юридичними особами.
Аналіз вимог Положення дає підстави для висновку, що начальник Департаменту патрульної поліції, в структурному підрозділі якого проходить службу відповідач - інспектор патрульної поліції 1 роти 1 батальйону управління патрульної поліції в Миколаївській області, є його керівником, що з огляду на положення частини третьої статті 55 КАС України уповноважений діяти від його імені в суді в справах, предметом яких є рішення, дії або бездіяльність інспектора під час реалізації ним публічно-владних управлінських функцій.
Відповідно до наявної в матеріалах справи довіреності від 25.02.2020 т.в.о. юрисконсульта сектору правового забезпечення Паламарчук Н.Р. уповноважено, зокрема, представляти інтереси Департаменту патрульної поліції (далі - Довіритель) і його структурних підрозділів, територіальних (відокремлених) підрозділів (у тому числі управління патрульної поліції в Миколаївській області) та інтереси посадових осіб Довірителя в усіх судах загальної юрисдикції всіх інстанцій при розгляді адміністративних справ, справ про адміністративні правопорушення з усіма правами, які надані чинним законодавством позивачу, відповідачу, третій особі, у тому числі з правом підписувати (завіряти), подавати та отримувати будь-які документи та копії документів. Представник від імені Довірителя має право, зокрема, оскаржувати в апеляційному та касаційному порядках рішення, постанови й ухвали суду (а.с. 31). Дана довіреність чинна до 31.12.2020.
З урахуванням викладеного доводи апелянта про те, що відзив на позовну заяву підписано не уповноваженою особою є помилковими, а тому вірними є дії суду першої інстанції щодо надання йому оцінки.
Посилання позивача на те, що Положенням не передбачено право керівника Департаменту патрульної поліції підписувати та засвідчувати довіреності є безпідставним, оскільки право керівника видавати довіреність ґрунтується на приписах закону.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.02.2020 по справі №489/139/19.
Судова колегія також погоджується з висновками суду першої інстанції, що розгляд справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, здійснюється безпосередньо на місці вчинення правопорушення та без складання протоколу, що вказує на дотримання відповідачем порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного від 08.07.2020по справі №177/525/17.

Щодо доведеності факту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, а саме: порушення вимог наказових знаків, судова колегія погоджується з доводами апелянта про відсутність таких доказів.
Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Аналіз наведених правових норм дає підстав для висновку, що порушення ПДР, за що передбачена відповідальність Кодексом про адміністративні правопорушення України, має підтверджуватися відповідними доказами, невичерпний перелік яких наведений у ст.251 Кодексу.  
На думку судової колегії наявний в матеріалах справи рапорт рядового поліції ОСОБА_2 не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення. 
Аналогічний підхід міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.05.2020 по справі №524/5741/16-а.
Висновки суду першої інстанції, що надана відповідачем схема руху транспортного засобу та розташування дорожніх знаків підтверджує факт вчиненого позивачем правопорушення є помилковими, оскільки вона є графічним відображенням обставин справи з позиції державного органу та має підтверджуватися іншими належними доказами, які безпосередньо підтверджують факт вчиненого правопорушення (а.с. 30).
Наявні в матеріалах справи фотознімки дорожніх знаків (а.с. 27-29) не є належними та допустимими доказами вчиненого правопорушення, оскільки не підтверджують місце і час їх встановлення, а також невиконання позивачем зазначених на них вимог.
Наявні в матеріалах даної справи відеозаписи лише фіксують процедуру розгляду 09.01.2020 з 14:03 до 14:44 справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 . 
Статтею 40 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою  попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб та забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Відповідно ст. 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху повинна містити в т.ч. відомості технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався).
Судова колегія враховує, що в порушення  ст. 283 КУпАП  в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення не зазначено відомостей про технічний засіб, яким здійснено дані відеозаписи, проте вважає за можливе надати їм правову оцінку, оскільки як позивач, так і відповідач обґрунтовують свої доводи з посиланням саме на ці відеозаписи, що фактично надає змогу суду визнати їх в якості належних та допустимих доказів.
Висновки суду першої інстанції, що на відеозаписі 20200109200236000320 ОСОБА_1 підтвердив факт невиконання ним вимоги дорожнього знаку 4.5 "Рух прямо та ліворуч", суперечать інформації відеозапису 20200109200438000322, на якому позивач категорично заперечує факт вчинення правопорушення та зазначає про відсутність у відповідача доказів протилежного.
Судова колегія звертає увагу, що сам факт визнання особою вини у порушенні  ПДР  не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів і не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08.07.2020 по справі №177/525/17.
На відеозаписі 20200109200438000322 позивач вимагає надати йому докази допущеного порушення, на що отримує відмову інспектора поліції з посиланням на ст. 251 КУпАП.
Відповідно до ст.268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право, зокрема, знайомитися з матеріалами справи.
Судова колегія зазначає, що докази безумовно є частиною матеріалів справи, оскільки відображають об`єктивну сторону можливого правопорушення, а тому дії інспектора поліції в даному випадку не відповідають вимогам закону.
Крім того, інспекторами поліції порушено процедуру розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки з відеозапису 20200109195923000316 вбачається, що її розпочав лейтенант поліції ОСОБА_3 , а оскаржувану постанову складено рядовим поліції ОСОБА_2 .
Вірними є доводи апелянта, що відповідачем доказів безпосереднього вчинення правопорушення, як під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, так і до суду не надано.
Судова колегія звертає увагу на те, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого процесуального законодавства покладено на відповідача.
Відтак, у даному спорі саме управління патрульної поліції, має довести правомірність та законність прийнятої постанови.
Аналогічна правова позиція щодо покладення обов`язку доказування саме на відповідача в подібних правовідносинах, викладена   в постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 по справі № 161/10598/16-а, від 17 липня 2019 року по справі № 295/3099/17, від 07 серпня 2019 року по справі № 754/10826/16.
Як вбачається з матеріалів справи, будь-яких інших об`єктивних доказів, які б свідчили про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 КУпАП, відповідачем не надано.
У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. 
За таких обставин факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП  є недоведеним. 
Враховуючи викладене, беручі до уваги невизнання позивачем своєї вини у вчиненні адміністративного правопорушення, судова колегія приходить до висновку, що відповідачем достатніми та достовірними доказами не підтверджено вчинення позивачем адміністративного правопорушення, та як наслідок, правомірність прийняття оскаржуваної постанови. 
Суд першої інстанції надав невірну правову оцінку обставинам справи, в зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовної заяви ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 3 ч. 3  ст. 286 КАС України  за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Згідно з п.1  ст. 247 КУпАП  провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Враховуючи зазначене, постанова від 09 січня 2020 року серії ЕАК № 1955556 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 1  ст. 122 КУпАП  має бути скасована, а провадження у справі про адміністративне правопорушення - закрито, з підстав відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Відповідно до ч.3  ст.272 КАС України  судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями  273-277,  282-286  цього  Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.
Згідно ч. 1  ст. 139 КАС України  при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього  Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Матеріалами справи, а саме  відповідними квитанціями та виписками про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с. 67,70,77,81) підтверджується факт сплати апелянтом судового збору в загальному розмірі 630,60 грн.
Оскільки судом апеляційної інстанції задоволено апеляційну скаргу, судові витрати щодо сплати судового збору підлягають відшкодуванню на користь ОСОБА_1 шляхом стягнення 630,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції, як суб`єкта владних повноважень, посадова особа та територіальний підрозділ якого виступали відповідачами у справі.
Витрати ОСОБА_1 щодо оплати поштового відправлення в розмірі 18,00 грн. (а.с. 75) відшкодуванню не підлягають, оскільки були спричинені неналежним виконанням апелянтом свого обов`язку щодо своєчасної сплати судового збору при зверненні з апеляційною скаргою.
Керуючись ст. ст. 286, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 272 КАС України, колегія суддів, 

П О С Т А Н О В И Л А  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2020 року – скасувати.
Прийняти по справі нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАК №1955556 від 09 січня 2020 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ч.1 ст.122 КУпАП.
Закрити справу про адміністративне правопорушення.
Стягнути з Департаменту патрульної поліції (код ЄДРПОУ 40108646) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (паспорт громадянина України: НОМЕР_4 , виданий Дзержинським РВ Криворізького ГУ УМВС України в Дніпропетровській області від 29 лютого 2000 року ) сплачений судовий збір у розмірі 630,60 (шістсот тридцять) грн. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                 Н.В.Вербицька

Судді                                                                                                    О.В. Джабурія
                                                                                                    
                                                                                                              І.Г. Ступакова