26.10.20
22-ц/812/1709/20
Єдиний унікальний номер судової справи 473/1225/20 
Номер провадження 22-ц/812/1683/20         Головуючий у суді першої інстанції Ротар М.М.
Номер провадження 22-ц/812/1709/20 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.

Постанова
іменем України

26 жовтня 2020 року м. Миколаїв                 Справа № 473/1225/20
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Самчишиної Н.В.,
суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання - Колосової О.М.
за участю: представника скаржника Васюка М.М., 
переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Вознесенська протиерозійна станція» на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 серпня 2020 року про залишення скарги без розгляду та ухвалу цього ж суду від 27 серпня 2020 року про відмову у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, постановлені під головуванням судді Ротар М.М., у приміщенні суду, дата складення повного тексту ухвали суду від 20 серпня 2020 року зазначена 20 серпня 2020 року, у цивільній справі за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вознесенська протиерозійна станція» на дії (бездіяльність) заступника начальника Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Пухтія Сергія Миколайовича,

встановив:
'
17 квітня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вознесенська протиерозійна станція» (далі - Товариство або ТОВ «Вознесенська протиерозійна станція») через засоби поштового зв`язку подало до суду скаргу на бездіяльність та рішення заступника начальника Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Пухтія С.М., яку обґрунтовувало наступним.
На виконанні Вознесенського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Миколаївські області знаходилося виконавче провадження № 29497702 з примусового виконання виконавчого листа №2-27/2009 від 12 серпня 2010 року, виданого Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області про усунення перешкод Товариству у користуванні земельною ділянкою 3,7 га, яка знаходиться в межах Таборівської сільської ради та перебуває у його користуванні на підставі державного акту про право користування шляхом звільнення земельної ділянки разом з особистим майном.
Починаючи з січня 2020 року неодноразові звернення представника Товариства про стан виконання судового рішення Вознесенським міськрайонним відділом ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишенні без відповіді.
Скаржник вказував, що з постанови Миколаївського апеляційного суду від 26 березня 2020 року йому стало відомо, що 30 вересня 2013 року виконавче провадження закінчено на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент прийняття рішення) з урахування особливостей, передбачених ст. 75 зазначеного Закону, у зв`язку з його виконанням. 
Постанову про закінчення виконавчого провадження Товариство не отримувало.
На думку заявника, постанова про закінчення виконавчого провадження від 30 вересня 2013 року була винесена передчасно та є незаконною, а дії державного виконавця Пухтія С.М. - протиправними.
Посилаючись на викладене, ТОВ «Вознесенська протиерозійна станція» просило:
- визнати причини пропуску поважними та поновити строк для подання скарги; 
- визнати протиправною бездіяльність заступника начальника Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Пухтія С.М., щодо не надсилання на адресу ТОВ «Вознесенська протиерозійна станція» копії постанови про закінчення виконавчого провадження № 29497702 від 30 вересня 2013 року, щодо невинесення постанови про накладення штрафу на боржників у рамках виконавчого провадження № 29497702, щодо не надсилання подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржників до відповідальності за невиконання рішення суду у рамках виконавчого провадження № 29497702;
- визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Пухтія С.М. про закінчення виконавчого провадження № 29497702 від 30 вересня 2013 року;
- зобов`язати заступника начальника Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Пухтія С.М. винести постанову про накладення штрафу на боржників рамках виконавчого провадження № 29497702 та надіслати подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржників до відповідальності за невиконання рішення суду у рамках виконавчого провадження № 29497702.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 серпня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви про поновлення строку для подання скарги та скаргу ТОВ «Вознесенська протиерозійна станція» залишено без розгляду.
Залишаючи без розгляду скаргу Товариства, суд першої інстанції виходив з того, що з 30 вересня 2013 року жодних виконавчих дій по виконавчому провадженню № 29497702 не здійснювалося, про що не могло бути невідомо стягувачу (заявнику), який є заінтересованою особою у виконанні рішення суду, тоді як зі скаргами на бездіяльність державного виконавця почав звертатися в грудні 2019 року. Суд дійшов висновку, що наведені обставини жодним чином не пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних процесуальних дій, тому у задоволенні заяви про поновлення строку на подання скарги відмовив.
Не погодившись з таким судовим рішенням, ТОВ «Вознесенська протиерозійна станція» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального прав та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що жодним учасником справи не було надано допустимого доказу того, що товариство могло дізнатись чи дізналось про порушене право (про постанову від 30 вересня 2013 року) ще раніше, ніж було вказано в ухвалі апеляційного суду від 26 березня 2020 року. Судом не надано оцінку факту направлення та вручення оскаржуваної постанови, не надано оцінки, чи взагалі відправлялась постанова на адресу стягувача, а тому суд першої інстанції формально дослідив всі наявні докази (проявив надмірний формалізм) та протиправно встановив пропуск строку на звернення зі скаргою без врахування практики Верховного Суду та ЄСПЛ. До того ж, судом першої інстанції не було розглянуто та не враховано клопотання про витребування та долучення доказів, письмові пояснення скаржника.
Крім того, 25 серпня 2020 року Товариство звернулося до суду із клопотанням про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у даній справі у розмірі 20 000 грн. 
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 серпня 2020 року у задоволенні зазначеного клопотання відмовлено.
Відмовляючи у стягненні таких витрат, суд першої інстанції виходив з того, що скаргу залишено без розгляду і судом не поставлялось судове рішення про задоволення скарги заявника, тому за цих обставин, на думку суду, відсутні правові підстави для покладення судових витрат на Вознесенський міськрайонний відділ ДВС.
В апеляційній скарзі ТОВ «Вознесенська протиерозійна станція» просило скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на передчасність такого висновку суду через те, що ним подана апеляційна скарга на ухвалу суду від 20 серпня 2020 року.
Правом подати відзиви на апеляційні скарги інші учасники справи не скористалися.
Перевіривши законність та обґрунтованість судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, предметом оскарження у цій справі є бездіяльність заступника начальника Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Пухтія С.М. щодо прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження № 29497702 від 30 вересня 2013 року.
Відповідно до статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті дев`ятому частини першої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.
Згідно частиною першої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і надалі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. 
Державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характера - у двомісячний строк (частина другої стаття 30 зазначеного Закону).        
Відповідно до частини сьомої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій. 
Частина третя статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» передбачала, що копія постанови про закінчення виконавчого провадження у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. 
За змістом статті 449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби колегія суддів враховує, що у відповідному законодавстві не міститься переліку таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. 
З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 грудня 2009 року зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 усунути перешкоди Товариству у користуванні земельною ділянкою 3,7 га, яка знаходиться в межах Таборівської сільської ради за адресою: АДРЕСА_1 і належить ТОВ «Вознесенська протиерозійна станція» на підставі Державного акту про право користування землею №65 серії Б № 030852 від 1978 року, шляхом звільнення вказаної земельної ділянки разом з особистим майном (т.2 а.с.51-53).
На підставі вказаного рішення, Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 12 серпня 2010 року видано виконавчий лист, який ТОВ «Вознесенська протиерозійна станція» 27 жовтня 2011 року пред`явило до примусового виконання (т.2 а.с.201). 
На підставі цього виконавчого листа, 31 жовтня 2011 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції Пухтій С.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (т.2 а.с.199-200).
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 лютого 2020 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 березня 2020 року, повернуто скаргу ТОВ «Вознесенська протиерозійна станція» на бездіяльність державного виконавця Вознесенського міськрайонного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язання вчинити певні дії. При цьому, судом апеляційної інстанції було встановлено, що 30 вересня 2013 року виконавче провадження закінчено на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент прийняття рішення) з урахування особливостей, передбачених ст. 75 зазначеного Закону, у зв`язку з його виконанням (т.3 а.с. 81-82).
За змістом заперечень на скаргу Вознесенського міськрайонного відділу ДВС від 19 травня 2020 року №158/7/91-36/1 виконавче провадження, відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби (затвердженого наказом Міністерства юстиції України 25 грудня 2008 №2274/5), знищено у зв`язку з закінченням термінів зберігання завершеного виконавчого провадження (т. 3 а.с.219).
Аналізуючи викладені обставини колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з 30 вересня 2013 року жодних виконавчих дій по виконавчому провадженню № 29497702 не здійснювалося, про що не могло бути невідомо стягувачу (заявнику), який є заінтересованою особою у виконанні рішення суду, з огляду на те, що державним виконавцем виконувалось рішення суду, яким був вирішений негаторний позов.
Колегія суддів бере до уваги ті обставини, що стягувач, який подав до відповідного органу заяву про відкриття виконавчого провадження і не отримав у визначений законом строк задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні процесуальні документи та чи ознайомлений він із матеріалами виконавчого провадження. 
Як встановлено, зі скаргами на бездіяльність державного виконавця щодо отримання інформації про стан здійснення виконавчого провадження скаржник почав звертатися лише в грудні 2019 року. При цьому доказів, які б свідчили про наявність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення до державного виконавця та своєчасної реалізації прав щодо звернення до суду зі скаргою у строк, встановлений процесуальним законом, та могли бути підставою для висновку про пропуск строку звернення до суду з поважних причин, ТОВ «Вознесенська протиерозійна станція» суду не надало, хоча це згідно приписів ст. 81 ЦПК України є його обов`язком.
За таких обставин посилання скаржника на те, що про порушення своїх прав дізнався з постанови апеляційного суду від 26 березня 2020 року, яку отримав 08 квітня 2020 року, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують вищезазначених висновків суду та не свідчать про об`єктивну неможливість скаржника дізнатися про стан виконавчого провадження.
При цьому посилання на висновки Верховного Суду у постановах від 26 вересня 2019 року у справі №755/14093/16-ц, від 20 березня 2019 року №686/19005/13-ц та від 21 листопада 2019 року №2/522/11-ц, не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини справи не є аналогічними. Як було зазначено вище у відповідному законодавстві не міститься переліку поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.
Не розгляд судом клопотань про витребування та долучення доказів не є підставою для скасування судового рішення, оскільки вирішення процесуального питання про поновлення строку обґрунтовано здійснено судом за наявними матеріалами справи. 
Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вказані у заяві про поновлення строку для подачі скарги на оскарження бездіяльності державного виконавця підстави для поновлення строку є неповажними, оскільки скаржник, будучи обізнаним про відкриття виконавчого провадження, не надав жодного доказу щодо наявності істотних перешкод чи труднощів, які унеможливили вчасне вчинення процесуальних дій з подачі скарги на бездіяльність державного виконавця протягом тривалого часу (6 років та 7 місяців з моменту винесення постанови про закінчення виконавчого провадження). 
Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про залишення без розгляду скарги ТОВ «Вознесенська протиерозійна станція» у зв`язку з відсутністю поважних причин для поновлення строку для подання даної скарги.
За такого, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ТОВ «Вознесенська протиерозійна станція» та скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 20 серпня 2020 року.
Крім того, як вбачається з апеляційної скарги ТОВ «Вознесенська протиерозійна станція» предметом апеляційного розгляду є перевірка законності постановленої ухвали Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 серпня 2020 року щодо вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
За зазначалось вище, ухвала суду мотивована тим, що за результатом розгляду скарги відсутні правові підстави для покладення судових витрат на Вознесенський міськрайонний відділ ДВС Південного міжрегіонального управління (м. Одеса). 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.
25 серпня 2020 року скаржник подав клопотання про стягнення судових витрат, понесених на надання правничої допомоги у сумі 20 000 грн. 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
У статті 133 ЦПК України визначено види судових витрат.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини 1, 3 статті 133 ЦПК України).
Згідно з положенням частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до статті 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 серпня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви про поновлення строку для подання скарги та скаргу ТОВ «Вознесенська протиерозійна станція» залишено без розгляду.
Враховуючи те, що скаргу на бездіяльність державного виконавця залишено без розгляду у зв`язку з пропущенням процесуальних строків без поважних причин, то можна стверджувати, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для покладення судових витрат на професійну правничу допомогу на Вознесенський міськрайонний відділ ДВС Південного міжрегіонального управління (м. Одеса). 
За такого, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ТОВ «Вознесенська протиерозійна станція» та скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 27 серпня 2020 року.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Оскільки у задоволенні апеляційних скарг по суті відмовлено, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає. 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 377, 381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вознесенська протиерозійна станція» залишити без задоволення, а ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 серпня 2020 року та ухвалу цього ж суду від 27 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                        Н.В. Самчишина

Судді:                                                        П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 26 жовтня 2020 року.