Номер провадження: 22-ц/813/6115/20 
Номер справи місцевого суду: 523/11487/19
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2020 року                                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
за участю секретаря – Бикової К.А.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 26 липня 2019 року у справі за поданням головного державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа, -

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
До Суворовського районного суду м. Одеси надійшло подання головного державного виконавця погоджене з начальником відділу Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Семко Б.О. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа - керівника ТОВ «Юлія» - ОСОБА_1 .
Подання обґрунтоване тим, що на виконанні Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області знаходитися виконавче провадження № 5429113 з виконавчим наказом № 916/518/14 виданим 12 травня 2014 року, про стягнення з ТОВ «Юлія» на користь Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району грошову суму у розмірі – 41 946,92 грн.
За вказаним виконавчим документом боржником є Товариство з обмеженою відповідальністю «Юлія», згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівником ТОВ «Юлія» вказано ОСОБА_1 .
Заявником зазначено, що рішення до теперішнього часу не виконано, а керівник боржника ухиляєтеся від виконання його, не вживаючи заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26.07.2019 року подання головного державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа – задоволено.
Обмежено тимчасово, до виконання грошового зобов`язання, право у виїзді за межі України у відношенні - ОСОБА_1 , громадянина України, що зареєстрований: АДРЕСА_1 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду першої інстанції 11.03.2020 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Садовським Василем Євгеновичем подано апеляційну скаргу. ОСОБА_1 просить ухвалу Суворовського районного суду від 26.07.2019 року за поданням державного виконавця – скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні подання державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та заперечення інших учасників справи
У поданій апеляційні скарзі апелянт вважає ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 26.07.2019 року прийняту з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апелянт зазначає, що судом при розгляді справи було не повно з`ясовано усі фактичні обставини справи, не досліджено та не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, з огляду на що оскаржуване рішення підлягає скасуванню.
По-перше, в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_1 про час та місце судового засідання розгляду подання державного виконавця, що вказує про те, що судом протиправно було обмежено сторону надати свої пояснення та заявити клопотання.
По-друге, апелянт вказує, що судом першої інстанції було порушено принцип підвідомчості розгляду подання державного виконавця, оскільки виконавчий документ – наказ від 12.05.2014 року видано Господарським судом Одеської області за результатами розгляду господарського спору у справі № 916/518/14.
Таким чином, суд першої інстанції повинен був відмовити державному виконавцю, роз`яснивши право останнього звернутись із вказаним поданням до господарського суду Одеської області.
По-третє, державним виконавцем не доведено наявності об`єктивних ознак ухилення ОСОБА_1 від виконання судового рішення.
Апелянт вказує, що в матеріалах виконавчого провадження відсутні докази того, що керівник ТОВ «Юлія» умисно скриває майно, кошти, інші цінні об`єкти належні ТОВ «Юлія» задля ухилення від виконання рішення суду.
ОСОБА_1 звертає увагу суду апеляційної інстанції також на те, що боржником є саме юридична особа ТОВ «Юлія», яка несе відповідальність належним майном, коштами, а керівник юридичної особи не несе відповідальності за зобов`язання підприємства.
По-четверте, апелянт зазначає, що державний виконавець не обґрунтував жодними доказами той факт, що виїзд за кордон керівника ТОВ «Юлія» унеможливлює стягнення з юридичної особи боргу та призведе до порушення прав та інтересів стягувача у виконавчому провадженні.
Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що державним виконавцем безпідставно та за відсутності належних та допустимих доказів, що підтверджували б факт ухилення боржника від виконання своїх обов`язків щодо стягнення з нього заборгованості направлено подання про встановлення тимчасового обмеження виїзду керівника ТОВ «Юлія» за кордон.
З огляду на вищевказане, апелянт просить суд апеляційної інстанції ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 26.07.2019 року скасувати, та в задоволенні подання старшого державного виконавця Першого Суворовського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Семко Б.О. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України божника – відмовити.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.03.2020 року під головуванням судді Князюка О.В. провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 26 липня 2019 року у справі за поданням головного державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа - було відкрито.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.03.2020 року у складі колегії суддів: головуючого судді – Князюка О.В., суддів – Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П. цивільну справу було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини
Судом встановлено, що на виконанні Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області знаходитися виконавче провадження №5429113 з виконавчим наказом №916/518/14 виданим 12 травня 2014 року, про стягнення з ТОВ «Юлія» на користь Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району грошову суму у розмірі – 41 946,92 грн.
За вказаним виконавчим документом боржником є – ТОВ «Юлія», згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівником ТОВ «Юлія» вказано ОСОБА_1 .
Рішення до теперішнього часу не виконано, а керівник боржника ухиляється від його виконання, не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно Конституції України, ЦПК України обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Європейський суду з прав людини, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Судом встановлено, що на виконанні Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області знаходитися виконавче провадження №5429113 з виконавчим наказом №916/518/14 виданим 12 травня 2014 року, про стягнення з ТОВ «Юлія» на користь Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району грошову суму у розмірі – 41 946,92 грн.
За вказаним виконавчим документом боржником є – ТОВ «Юлія», згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівником ТОВ «Юлія» вказано ОСОБА_1 .
Рішення до теперішнього часу не виконано, а керівник боржника ухиляєтеся від виконання його, не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів.
Щодо вирішення юрисдикції розгляду вказаного спору апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Правила визначення юрисдикційності відповідної справи встановлені процесуальними законами, якими визначена предметна та суб`єктна юрисдикція господарських цивільних та адміністративних справ - це ст.20 ГПК України, ст.19 ЦПК України та ст.19 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 337 ГПК України тимчасове обмеження фізичної особи - боржника у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як виключний захід забезпечення виконання судового рішення.
Згідно з ч. 3 ст. 337 ГПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.
Статтею 338 ГПК України встановлено, що процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом.
Статтею 441 ЦПК України встановлено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.
Відповідно до ч. 3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.
Правовим підґрунтям для звернення із вищевказаним поданням державний виконавець зазначає ст. 441 Цивільного процесуального кодексу України, при цьому, відносини, що виникли врегульовані ст. 337 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає застосування тимчасового обмеження фізичної особи - боржника у праві виїзду за межі України, як виключний захід забезпечення виконання судового рішення, чим і повинен був керуватися державний виконавець при направленні подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника.
Колегія суддів зазначає, що визначення правильної юрисдикції того чи іншого спору має важливе значення. З цього приводу, в пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів NN 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» наголосив на тому, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, і, як зазначено Європейською комісією з прав людини у рішенні у справі «Занд проти Австрії» (доповідь від 12 жовтня 1978 року), термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «всю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)».
Для визначення «суду встановленого законом», зокрема для визначення суду належної юрисдикції, у процесуальному законодавстві України, застосовано підхід віднесення до юрисдикції загальних судів всіх справ, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Таким чином, якщо справа не віднесена до юрисдикції інших (господарських чи адміністративних) судів, то вона підлягає розгляду загальним судом.
З огляду на доводи апелянта про належність даного спору до юрисдикції господарського суду. Апеляційний суд зазначає, що закриття проваджень за правилами розгляду в порядку цивільного судочинства поставить під загрозу сутність гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.
Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене "право на суд" разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" ("Golder v. the United Kingdom") від 21 лютого 1975 року, заява N 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Станєв проти Болгарії" ("Stanev v. Bulgaria") від 17 січня 2012 року, заява N 36760/06, § 230).
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі "Буланов та Купчик проти України" ("Bulanov and Kupchik v. Ukraine", заяви N 7714/06 та N 23654/08), в якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі "Андрієвська проти України" ("Andriyevska v. Ukraine", заява N 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13-14, 23, 25-26); рішення від 17 січня 2013 року у справі "Мосендз проти України" ("Mosendz v. Ukraine", заява N 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі "Шестопалова проти України" ("Shestopalova v. Ukraine", заява N 55339/07), в якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).
ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» («Andriyevska v. Ukraine», заява № 34036/06).
Аналогічні по своїй суті висновки висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року у справі N 243/5078/17 від 12 грудня 2018 року у справі N 490/9823/16-ц від 12 грудня 2018 року у справі N 761/12676/17.
За таких обставин, колегія суддів зазначає, що непослідовність національних судів створить перешкоди у реалізації права на доступ до правосуддя. Тому, з огляду на наведену вище аргументацію апеляційний суд дійшов висновку, що розгляд цього спору має завершитися за правилами цивільного судочинства.
Цивільно-процесуальний кодекс України не містить поняття "керівник боржника".
У листі Міністерства юстиції України від 26.12.2008 року "Щодо практики застосування норм права у випадку колізії", який носить інформаційний характер, зазначено, що у разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності. Така неузгодженість може виникнути внаслідок того, що прийняття нової норми не завжди супроводжується скасуванням "застарілих" норм з одного й того ж питання.
Відповідно до пункту 19 частини третьої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Згідно із статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в країну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов`язань.
На виконання статті 2 Указу Президента України "Про додаткові заходи щодо підвищення ефективності виконання рішень судів" від 24.03.2008 № 261/2008 стосовно врегулювання порядку виїзду за кордон осіб, які мають невиконані зобов`язання, було видано спільного листа Міністерства юстиції України та Адміністрації Державної прикордонної служби України від 27.05.2008 № 25-32/463 та № 25-5347, в якому зазначено, що наявність в особи невиконаних зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням, у тому числі аліментних, є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України, до того ж питання такого обмеження вирішується судом.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).
Відповідно до висновків, викладених Верховним Судом України при проведенні аналізу судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання покладається на державного виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.
У листі Верховного Суду України від 01.02.2013 "Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України" зазначено, що законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного встановлення усіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.
Отже, Законом України "Про виконавче провадження" закріплено право державного виконавця, у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України.
І такий захід забезпечення виконання судового рішення є виключним.
Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно зі ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.
За ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
Так, згідно ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України» підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон є дія неврегульованих зобов`язань, а також ухилення від виконання зобов`язань, покладених на громадянина судовим рішенням.
Як вбачається із вимог вищевказаного закону зазначені обставини мають бути у їх сукупності.
Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Вказане узгоджується із Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 р. № 512/5, за якою подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України до виконання зобов`язань за рішенням повинно містити, зокрема, докази підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань.
«Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. («Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» Верховного Суду України від 01.02.2013 року).
Як вбачається із висновків Верховного Суду України, зроблених на підставі вищевказаних вимог закону та судової практики розгляду спірного питання особа може бути обмежена у праві виїзду за межі держави за наявності доведеності суду:
- факту невиконаного зобов`язання за рішенням суду
- об`єктивно наявного факту умисного ухилення боржника від виконання рішення суду
- наміру боржника вибути за межі України з метою ухилення від виконання зобов`язання, покладеного на нього рішенням суду.
Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.
На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження
Доведення факту ухилення божника від виконання зобов`язання покладається на державного виконавця, який звертається до суду із встановленням тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.
Апеляційний суд дійшов висновку, що з матеріалів справи не вбачається підтвердження належними та допустимими доказами ухилення керівника ТОВ «Юлія» від виконання зобов`язання в повному обсязі або частково, а також наміру ОСОБА_1 вибути за межі України задля ухилення від виконання зобов`язання.
Відповідно до ч. 1,5,6 статті 81 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч. 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд також звертає увагу старшого державного виконавця на ту обставину, що згідно ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язанням усім належним їй майном.
При цьому, не зважаючи на те, що боржником у справі №№ 916/518/14 є юридична особа - Товаристваоз обмеженою відповідальністю "Юлія", державний виконавець просить обмежити у праві виїзду за межі України керівника боржника - юридичної особи до виконання боржником - юридичною особою наказу господарського суду, посилаючись на ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України".
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що тимчасове обмеження у праві виїду боржника за кордон без встановлення факту ухилення від виконання зобов`язань не буде відповідати одному із критеріїв, визначених ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, за яких обмеження права на свободу пересування може бути виправдане.
Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність відмовити старшому державному виконавцю Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, в задоволенні про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України у даній справі.
За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а Ухвала Суворовського районного суду м. Одеси від 26 липня 2019 року - скасуванню.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

РЕЗУЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 25.07.2019 року - скасувати.
У задоволенні поданням головного державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Семко Б.О., про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа керівника юридичної особи ТОВ «Юлія» - ОСОБА_1 – відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 03.12.2020 року.

Головуючий:                                                                         О.В. Князюк

Судді:                                                                                  А.П. Заїкін

                                                                       О.М. Таварткіладзе