ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

10 грудня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 340/1616/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Бишевської Н.А. (доповідач),
                               суддів:  Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження
апеляційну скаргу Державної судової адміністрації  України
на  рішення  Кіровоградського   окружного адміністративного суду від  21 липня  2020 року
у справі №340/1616/20
за позовом ОСОБА_1 
до Кропивницького  апеляційного суду 
третя  особа: Державна судова Адміністрація України 
про визнання протиправними  дій   та   зобов`язання   вчинити певні  дії ,- 

ВСТАНОВИВ:
         22 травня 2020 року        ОСОБА_1 звернулася з  адміністративним  позовом до Кропивницького апеляційного суду, третя особа  Державна судова Адміністрація України в якому просила :  
- визнати протиправним та скасувати наказ голови Кропивницького апеляційного суду №10 від 29.04.2020 р. в частині п.1, а саме обмеження нарахування та виплати суддівської винагороди за квітень 2020 року, починаючи із 18 квітня 2020 року, який застосований до судді Кропивницького апеляційного суду ОСОБА_1  із застосуванням обмеження нарахування у сумі 47 320 грн.;
-  зобов`язати Кропивницький  апеляційний  суд  провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Кропивницького апеляційного суду ОСОБА_1  на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виходячи з базового розміру посадового окладу судді -  а саме  50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року що становить 115 610 грн. та щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 50% посадового окладу, як такій, стаж роботи якої становить понад 20 років з урахуванням утримання з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті на період з 18 квітня 2020 року на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21.07.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Кропивницького апеляційного суду, третя особа  Державна судова Адміністрація України -  задоволено в повному обсягу.
Суд першої інстанції, з посиланням на  статтю 130 Конституції України та  Закон  України «  Про судоустрій  і статус суддів»,  зазначив, що виключно законами України встановлюється  розмір суддівської винагороди, що узгоджується з принципом   незалежності судді,  який  відповідно до  пунктів 7, 8 частини 5 ст. 48 Закону  України № 1402 забезпечується  окремим порядком фінансування та  організаційного забезпечення діяльності судів. Суд дійшов висновку, що обмежуючи  розмір суддівської винагороди, шляхом внесення змін до Закону України  « Про Державний бюджет  на 2020 рік» всупереч Конституції України та Закону № 1402, законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку  розпорядники бюджетних коштів , серед яких і відповідач у даній справі , вимушені вчиняти дії що за своєю суттю мають ознаки протиправності , оскільки  порушують  конституційні  гарантії суддів. Зважаючи на те, що дії  із застосування обмежень  щодо розміру суддівської винагороди, є протиправними, то і пункт 1 оскаржуваного ОСОБА_1  наказу голови суду, є також  протиправним, за висновком суду першої інстанції.
Не погодившись з  таким  судовим рішенням, до суду з апеляційною скаргою звернулась Державна судова адміністрація  України, в якій скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, вказує на те, що спірний наказ прийнятий відповідачем в порядку та у спосіб передбачені законом, і що відповідач, як суб`єкт владних повноважень в своїх діях керувався виключно чинним законодавством та не мав можливості приймати рішення на власний розсуд.
Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Так, судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 Указом Президента України «Про призначення суддів» від 04.11.2004 р. №1367/2004 призначена строком на п`ять років на посаду судді Кіровського районного суду міста Кіровограда.
Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 23.12.2010 р. №2869-VI  обрано безстроково, на посаду судді   апеляційного суду Кіровоградської області ОСОБА_1 .
Наказом Апеляційного суду Кіровоградської області від 31.01.2011 р. № 30-ЗП «Про обрання безстроково суддею апеляційного суду Кіровоградської області ОСОБА_1 обрану постановою Верховної Ради України від 23.12.2010 р. №2869-VI «Про обрання суддів» на посаду судді апеляційного суду Кіровоградської області безстроково, зараховано до складу апеляційного суду Кіровоградської області та наказано вважати такою, що з 01 лютого 2011 року приступила до виконання своїх обов`язків на термін, передбачений п.2 ч.5 ст.126 Конституції України.
Наказом Апеляційного суду Кіровоградської області від 20.04.2017 р. №15-к «Про встановлення доплати за вислугу років ОСОБА_1 » встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 50% посадового окладу з 09 квітня 2017 року, як такій, яка має стаж роботи більше 20 років.
Наказом Кропивницького апеляційного суду від 01.10.2018 р. №7-к «Про зарахування судді ОСОБА_1 до штату у зв`язку зі переведенням» позивачку зараховано  до штату Кропивницького апеляційного суду 02 жовтня 2018 року із встановленням посадового окладу відповідно до штатного розпису та щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 50% посадового окладу,  стаж роботи якої становить понад 20 років».
         29.04.2020 р.   Головою  Кропивницького апеляційного суду  прийнято  наказ  №10 «Про оплату праці суддів»,   мотивований  тим, що  у зв`язку з набранням чинності 18 квітня 2020 року Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 р. №553-IX, яким передбачено у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, обмеження при нарахуванні суддівської винагороди (у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року), враховуючи положення ст.58 Конституції України, керуючись ст.51 Бюджетного кодексу України, положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів»,  Голова   суду, відповідно  до зазначеного  наказує  в п.1  наказу:
           -  при виплаті суддівської винагороди за квітень 2020 року, обмеження, що передбачені Законом №553-IX, застосовувати до частини суддівської винагороди, починаючи з 18 квітня 2020 року, пропорційно до кількості відпрацьованих у місяців робочих днів/годин, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу та інших надбавок і доплат).
Відповідно до розрахунку від 11.06.2020 р. №02-26/80/2020 суддівська винагорода судді Кропивницького апеляційного суду ОСОБА_1 за квітень-травень 2020 року обмежувалася згідно з ч.ч.1, 3 ст.29 Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» у редакції Закону України №553-IX, а саме: у квітні 2020 року  на суму 48 070,47 грн., у травні 2020 року 59 771,84 грн.
Отримавши 30 квітня  2020 року суддівську винагороду за квітень 2020 року, позивачка   виявила, що розмір її  виплати   не відповідає  розміру установленому  Законом України  « Про судоустрій  і статус  суддів»  від 2 червня 2016 року,  а   з урахуванням того, що  така виплата стала результатом  реалізації   наказу Голови   суду  № 10 від 29.04.2020 р.,   ОСОБА_1 вважаючи порушеним  своє право на  належне  матеріальне  забезпечення, звернулася до суду.
Суд першої інстанції, приймаючи рішення по справі  та  задовольняючи адміністративний позов ОСОБА_1  дійшов висновку, що  оскільки виключно законами України встановлюється  розмір суддівської винагороди,   то як  дії  із застосування обмежень  щодо розміру суддівської винагороди,   так  і пункт 1 оскаржуваного ОСОБА_1  наказу голови суду, є   протиправними, за висновком суду першої інстанції   тому наказ  голови суду  підлягає  скасуванню. Відповідно, підлягає задоволенню вимога, яка є похідною  про зобов`язання  здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди  в обсязі, визначеному ст. 135  Закону України «Про судоустрій   і статус суддів».
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів  апеляційної скарги, судова колегія погоджується  з  мотивацією суду  першої інстанції  щодо  того, що розмір суддівської винагороди встановлюються виключно Законом України «Про судоустрій та статус суддів»  і станом на  час виникнення спірних відносин, до зазначеного Закону  будь-які зміни, що регулюють  питання суддівської винагороди щодо обмеження її розміру, не вносились.   
Також судова колегія погоджується з тим, що судом першої інстанції  вірно акцентовано увагу  на рішенні Конституційного Суду від 03.06.2013 року у справі №1-2/2013  в якому зазначено, що будь-яке  зниження рівня гарантій незалежності суддів  суперечить  конституційній вимозі  неухильного забезпечення незалежного  правосуддя  та права людини і громадянина на захист прав і свобод  належним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного  права, а отже, суперечить частині першій ст.55 Конституції України.  
         При цьому   судова колегія зазначає, що судом першої  інстанції залишено поза увагою, що   позовні вимоги  позивачки  стосуються  в першу чергу  протиправності   наказу голови суду  в частині обмеження  нарахування та виплати  суддівської винагороди. Вимога щодо зобов`язання   відповідача провести нарахування  та виплату суддівської  винагороди, є похідною вимогою  і вирішується при умові   скасування наказу.   Суд першої інстанції, задовольняючи позов, тим не менш  не зазначив  підстав,  які вказують  на протиправність  наказу відповідача станом на час   його  прийняття.  
Стаття 19 Конституції України  зазначає, що  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Голова суду, як особа, що займає адміністративну посаду, у свій діяльності повинен керуватися  виключно чинним законодавством України.   Діяти  виключно на підставі, в порядку та у спосіб, які передбачені чинним законодавством. 
На момент  винесення  оскаржуваного  наказу, діяли  зміни в законодавстві, зокрема, щодо обмеження розміру суддівської винагороди, прийняті урядом у зв`язку з введенням в країні карантинних обмежень, закріплені на законодавчому рівні.  
         На переконання  колегії суддів, виходячи з повноважень голови суду, передбачених ст. 29 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», останній не має повноважень, в межах виконання своїх обов`язків   надавати оцінку законності, конституційності того чи іншого нормативно-правового акту, а міг  лише належним чином їх  виконувати.  За такого правового регулювання, яке застосував  суд першої інстанції, приймаючи рішення в даній справі,  будь –яка  посадова особа   отримує можливість   на власний розсуд  сприймати  законодавчі зміни  та вирішувати  питання   щодо  їх застосування.  Така  конструкція  дій посадової  особи, є неприпустимою.
Визначення конституційності, легітимності того чи іншого нормативно-правового акту мають  право здійснювати визначені Конституцією органи та відповідно до чіткої процедури. Голова суду  такими повноваженнями  не володіє.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що на момент прийняття спірного наказу відповідач діяв у чіткій відповідності до вимог чинного на момент прийняття наказу законодавства, у належній відповідності в порядку та у спосіб, визначені законом.
Посилання позивачки  та суду першої інстанції на незмінність приписів Закону України «Про судоустрій та статус суддів» колегія суддів  підтримує, але  в тій редакції заявлених позовних вимог, яку визначила позивачка,  зауважує, що голова суду не наділений можливістю та  повноваженнями  обирати який нормативно-правовий акт застосувати, а в якості посадової особи суду може лише виконувати приписи та вимоги чинного законодавства. 
З огляду на  викладене, колегія суддів не вбачає  правових підстав вважати протиправним спірний наказ голови Кропивницького апеляційного суду. Фактично таких правових підстав не  зазначає і позивачка в своєму  позові, та суд першої інстанції. 
Окремо, в підтвердження вищевикладеного,  слід зазначити, що  частиною  51 Бюджетного  кодексу України визначено, що  керівники бюджетних установ  утримують  чисельність працівників, включаючи  видатки на премії  та інші види  заохочень чи винагород, матеріальну допомогу,  виключно в межах  фонду заробітної плати ( грошового забезпечення), затвердженого  для бюджетних  установ   у  кошторисах.  Відповідно  до ст.119 Бюджетного  кодексу  України  нецільове  використання  бюджетних  коштів, тобто витрачання  їх на цілі, що  не відповідають цільовим   призначенням , встановленим законом про державний  бюджет, має наслідком , крім зменшення асигнувань  на суму коштів, що витрачені не за цільовим призначенням, також і притягнення   відповідних посадових осіб до відповідальності у  порядку,  визначеному   законами України.
Положеннями  частини  другої частини 4  Бюджетного  кодексу України   визначено,  що виключно  законом про Державний  бюджет України  визначаються   надходження  та витрати  Державного бюджету. Якщо іншим  нормативно-правовим актом   бюджетні відносини визначаються інакше,  ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідні норми Бюджетного кодексу.
Таким чином, законодавством   передбачений  порядок, підстави фінансування судів та  оплати  праці суддів. 
Суд погоджується з правовою позицією, викладеною в апеляційній скарзі щодо  того, що відповідач, як  розпорядник  бюджетних коштів нижчого рівня, не мав правових підстав для нарахування  та виплати  суддівської винагороди  поза межами  видатків державного бюджету  та без  застосування обмежень,  встановлених  Законом № 555-1Х.    І з огляду на зазначене,   відповідач відповідно  не мав  об`єктивної можливості  для не  прийняття оскаржуваного   наказу щодо обмеження  суддівської винагороди,  що передбачено  Законом № 553-1Х.   
З огляду на викладене, судова колегія   за результатами  апеляційного  перегляду   рішення суду першої інстанції в даній справі, в межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що судом першої інстанції в даній справі  не повно   встановлені фактичні  обставини справи,  що мають  значення для справи,  не  зазначено  підстав скасування  оскаржуваного рішення відповідача,  що у відповідності до ст.317 КАС України  є підставою для   задоволення апеляційної скарги та скасування  рішення суду. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державної  судової адміністрації України на  рішення     Кіровоградського   окружного адміністративного суду від  21 липня  2020 року  у справі №340/1616/20  – задовольнити.
Рішення     Кіровоградського   окружного адміністративного суду від  21 липня  2020 року  скасувати,  та прийняти  нову постанову   про відмову  у задоволенні адміністративного  позову ОСОБА_1 .   
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та   може бути оскаржена до касаційної інстанції в порядку   та строки, передбачені  ст. ст. 328, 329   КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко