КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
_________________________
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
справа №362/906/20                                Головуючий у 1-й інстанції суддя: Марчук О.Л.
 
18 листопада 2020 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
судді-доповідача - Саліхова В.В.
суддів: Вербової І.М., Шахової О.В., 
 
розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2020 року в справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2020 року АТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 17 336,58 грн.
Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» заборгованість в сумі 17 336,58 грн. та 2 102 грн. у відшкодування судових витрат.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування своїх доводів вказує, що кредит був погашений в повному обсязі, що свідчить про належне виконання відповідачем своїх зобов`язань.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплатити процентів у строки передбачені Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем.
З таким висновком суду повністю погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/13069/2020	
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 28.03.2018  ОСОБА_1 підписано заяву про приєднання № 438426611 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу та заяву на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту) в розмірі кредиту у сумі 250 000 грн. із фіксованою процентною ставкою 35 % річних (а. с. 12 - 13).
Положеннями Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб визначено умови та порядок здійснення позивачем банківського обслуговування відповідача, які також містять умови користування встановленою відновленою кредитною лінією.
Відповідач не виконує свої зобов`язання перед позивачем за укладеним між ними кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 20.12.2019 виникла заборгованість по договору на загальну суму 17 336 грн. 58 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 16 991 грн. 32 коп., комісія за розрахунково-касове обслуговування - 64 грн. 80 коп., пеня за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 155 грн. 53 коп., пеня за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 60 грн. 62 коп., витрати інфляції - 4 грн. 48 коп., 3% річних на суму простроченого кредиту - 57 грн. 13 коп., 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів - 20 грн. 38 коп. (а. с. 6 - 11).
Враховуючи невиконання взятих на себе зобов`язань позичальником, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.
Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно статтею 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що позичальник, який добровільно погодився на умови кредитного договору, повинен належно їх виконувати, а у разі порушення зобов`язання настають негативні правові наслідки.
Встановлено, що позичальник належним чином не виконує свої зобов`язання, у зв`язку з чим, станом на 20.12.2019 виникла заборгованість по договору на загальну суму 17 336 грн. 58 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 16 991 грн. 32 коп., комісія за розрахунково-касове обслуговування - 64 грн. 80 коп., пеня за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 155 грн. 53 коп., пеня за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 60 грн. 62 коп., витрати інфляції - 4 грн. 48 коп., 3% річних на суму простроченого кредиту - 57 грн. 13 коп., 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів - 20 грн. 38 коп. (а. с. 6 - 11).
Таким чином, у відповідачів виникли зобов`язання щодо повернення заборгованості за кредитним договором.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок здійснений позивачем є невірний не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки останній не спростований, а суд перевіривши останній вважає його правильним.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що кредит був погашений в повному обсязі не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, оскільки позичальником не надано доказів (довідки від Банку) про відсутність боргу.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.
За наведеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним дослідженням обставин справи, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Головуючий:                                                              В.В. Саліхов

Судді:                                                                          І.М. Вербова

                                                                                     О.В. Шахова