ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

21 жовтня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/4579/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Божко Л.А. (доповідач),
                               суддів:  Дурасової Ю.В., Лукманової О.М.,     
за участю секретаря судового засідання Новошицької О.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Запорізькій області    на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27.04.2020 р. (суддя Лазаренко М.С.)  по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Запорізькій області    про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

в с т а н о в и В:

     18.09.2019 р. ОСОБА_1 звернувся до Запорізького  окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Служби безпеки України в Запорізькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, де просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2015,2016 та 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 25 січня 2017 р. та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити зазначену грошову компенсацію за невикористані дні додаткової  відпустки як учаснику бойових дій за 2015,2016 та 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 25 січня  2017 р.
  Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 27.04.2020 р. адміністративний позов задоволено повністю.
       Рішення суду мотивоване тим, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації надання відпусток, обумовлених ч.1 ст. 12 Закону України № 3551-Х11 – припиняється, але   Законом не обмежене та не припинено право учасника бойових дій на отримання всіх у рік звільнення виплат грошової компенсації за всі невикористані дні    відпустки, право на що набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
       Не погодившись з рішення суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, де просили  скасувати Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27.04.2020 р., ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог та  стягнути  з позивача судовий збір в розмірі 4   899,63 грн
        Апеляційна скарга мотивована тим, що особливий період продовжується, в зв`язку з чим військовослужбовці – учасники бойових дій не набувають права на додаткову відпустку, оскільки дана відпустка не має обов`язкового характеру.
       На апеляційну скаргу відповідача, позивачем надано відзив, де просив залишити рішення суду без змін.
    В судовому засіданні представник відповідача просила скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позовних вимог, але зазначила, якщо задовольняти позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то зменшити суму, оскільки сума компенсації за невикористані дні додаткової відпустки складає 9   962,13 грн, а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно рішення суду першої інстанції становить 326 6412,76 грн, що є абсолютно не співмірною. 
     Представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
     Дослідивши матеріали справи та вислухавши представників сторін, суд дійшов висновку про  часткове  задоволення  апеляційної скарги, виходячи з наступного.
     З матеріалів справи вбачається, що   ОСОБА_1 в період з 2010 р. по 25.01.2017 р. проходив військову службу за контрактом осіб офіцерського складу в Управлінні СБ України в Запорізькій області та є учасником бойових дій, про що видане посвідчення серії НОМЕР_1 .
     Судом встановлено, що 25.01.2017 р. позивач звільнений з військової служби наказом начальника Управління СБ України в Запорізькій області від 25.01.2017 р. № 35-ос за пп. «б» п.61, пп. «и» п. 62 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27 грудня 2007 року № 1262/2007.
     Позивач звернувся до відповідача із запитом щодо отримання інформації про види та розміри грошового забезпечення (грошова компенсація за не відбуті щорічні основні та додаткові відпустки, грошова компенсація вартості за не отримане речове майно тощо).
    Судом встановлено, що на запит 23.07.2019 відповідач повідомив, що грошова компенсація за не отримане речове майно виплачена позивачу 22.12.2017, а не у день звільнення, в сумі 13371,71 гривень, а для призначення грошової компенсації не відбутих днів додаткової відпустки учасника бойових дій законних підстав, не вбачається.
     Крім того, встановлено, що  згідно довідки відповідача №59/4-74нт від 23.07.2019 р. грошове забезпечення позивача за два останні календарні місяці проходження військової служби склало: 14231,62 гривень.
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016-2019 роках щорічну та додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, а відтак, не провівши відповідні виплати у день звільнення позивача, відповідач допустив протиправну бездіяльність.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
        Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
       Згідно з пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 року №3551-ХІІ (далі – Закон №3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
        Статтею 4 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 року №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
      Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
     Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року №2011-ХІІ (далі – Закон №2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону №    504/96-ВР. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
      У разі якщо Законом №504/96-ВР або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
      Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
      Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
      Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
         Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
       При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року №3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та від 06 грудня 1991 року №1932-XII "Про оборону України" (далі - Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).
       За визначенням статті 1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
     Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
     Крім того, в статті 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
     Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
    Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпустки протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
     Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток    (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії    їх соціального захисту", пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки".
     Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
       Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
      Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
       Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18.
      Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що при звільненні з військової служби у запас Позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2017 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, а відтак, не провівши відповідні виплати у день звільнення Позивача, Відповідач допустив протиправну бездіяльність.
       Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
      Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. 
   Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
      За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
        Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
   Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, то це питання повинно вирішуватись із застосуванням норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
       Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.
     Як вбачається з матеріалів справи, сума компенсації за невикористані дні додаткової відпустки ОСОБА_1 за 2015 – 2017 роки (42 дні) складає 9   962,13 грн, а  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 становить 326   641,76 грн.
      Отже, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне визначити середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача, у розмірі 10 000грн.
      Приймаючи до уваги вищевикладене, суд апеляційної інстанції частково не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та прийняти нову постанову в цій частині, де стягнути  з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення 25.01.2017 р. по день звернення до суду 16.09.2019 р. в розмірі 10   000 грн, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 315,317,321,322 КАС України, суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Запорізькій області   - задовольнити частково.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27.04.2020 р.    в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні  - скасувати та прийняти нову постанову в цій частині.
Стягнути з Управління Служби безпеки України в Запорізькій області  на користь ОСОБА_1  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення 25.01.2017 р. по день звернення до суду 16.09.2019 р. в розмірі 10   000 грн, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку  протягом тридцяти днів з моменту її виготовлення в повному обсязі.
   
Головуючий - суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова