П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2020 року
м. Рівне

Справа № 569/2971/17
Провадження № 22-ц/4815/1127/20

Головуючий у Рівненському міському суді 
Рівненської області: суддя Смолій Л.Д.
Рішення суду першої інстанції проголошено
(вступна і резолютивна частини):
10 серпня 2020 року о 17 год. 41 хв. у м. Рівне
Рівненської області 
Повний текст рішення складено: не зазначено. 

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: суддя Хилевич С.В. 
судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ;
відповідач: ОСОБА_2 ;

представники учасників справи: 
позивача - адвокат Коробова Тетяна Миколаївна;
відповідача - адвокат Філіпович Володимир Євгенійович;

за участі: сторін та представника позивача - адвоката Коробової Тетяни Миколаївни,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 серпня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільно сумісною власністю і поділ майна, 
в с т а н о в и в:
У лютому 2017 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу впродовж часу з 12 липня 2007 року по липень 2016 року, а також про визнання рухомого і нерухомого майна - житлового будинку, приміщення офісу та легкового автомобіля спільною сумісною власністю. В подальшому позов доповнено вимогою про поділ даного спірного майна відповідно до висновку експерта №181030/2/С від 11 лютого 2019 року.
Мотивуючи вимоги, вказувалося про те, що протягом часу із 1996 року по 2007 рік перебували у зареєстрованому шлюбі. Після шести місяців розірвання шлюбних відносин сторони примирилися і далі продовжували жити фактично однією сім`єю до 2016 року. За час перебування у шлюбі і проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без державної реєстрації цих відносин ними набуто ряд майна, а саме придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , приміщення офісу (1 поверх) - квартира АДРЕСА_2 та автомобіль Mersedes седан ІІІ 220 СDI, 2007 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , держ. реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 задоволено.
Встановлено факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 12 липня 2007 року по липень 2016 року.
Визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_4 таке майно:
-житловий будинок по АДРЕСА_1 ;
-приміщення офісу по АДРЕСА_3 ;
-автомобіль Mersedes седан ІІІ 220 СDI, 2007 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , держ. реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Здійснено поділ спільного майна сторін, виділивши в натурі позивачу частку у майні за варіантом розподілу №2 (синій колір) відповідно до висновку експерта №181030/С від 11.02.2019 46/100 житлового будинку АДРЕСА_1 на суму 475 133 гривень, що складається з:
-житлового будинку (А-1): приміщення 1-3 Коридор площею 11, 9 м2, 1-4 Кухня-їдальня площею 18, 5 м2, 1-5 Житлова кімната площею 21, 7 м2, загальною площею 52,1 м2;
-надвірних будівель і споруд: 50% Гаража "Б", Оглядова яма (-), Вбиральня (б), 50% Огорожі (№1), 50% огорожі (№2), 50% Воріт з хвірткою (№3), 50% Замощення (І), септик (септ.).
Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за відхилення від ідеальної частки в розмірі 40 845 гривень.
Виділено ОСОБА_4 в натурі частку у майні за варіантом розподілу №2 (зелений колір) відповідно до висновку експерта №181030 від 11.02.2019 54/100 житлового будинку АДРЕСА_1 на суму 556 823 гривні, що складається з:
- житлового будинку (А-1): приміщення 1-6 Житлова площею 17 м2, 1-7 Вітальня площею 24, 7 м2, загальною площею 41, 7 м2;
- прибудову (а) виділити повністю, в т.ч. приміщення: 1-1 Коридор площею 6, 3 м2; 1-2 Санвузол площею 8, 2 м2, загальною площею 14, 5 м2;
- надвірних будівель та споруд: Погріб (Пг/а), 50% Гаража (Б), 50% Огорожі (№1), 50% Огорожі (№2), 50% Воріт з хвірткою (№3), 50% Замощення (і).
Зобов`язано сторін провести такі роботи з перепланування та переобладнання будинку:
-замурувати дверний проріз між приміщеннями 1-3 та 1-7, приміщеннями 1-3 та 1-1;
-влаштувати дверний проріз між приміщеннями 1-1 та 1-7;
-влаштувати вхідний дверний проріз з подвійними дверима в приміщення 1-4;
-влаштувати перегородку з дверним прорізом в приміщенні 1-3;
-у відмежованій частині приміщення 1-3 влаштувати сантехнічне обладнання санвузла;
-влаштувати кухню-нішу в приміщенні 1-7;
-влаштувати перегородку в будівлі гаражу для поділу його на дві рівні частини;
-в розділених частинах будинку влаштувати окреме інженерне забезпечення.
Виділено у власність ОСОБА_1 1\2 частку офісного приміщення в АДРЕСА_3 , та 1\2 частку Mersedes седан ІІІ 220 СDI, 2007 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , держ. реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Стягнуто з відповідача на користь позивача 17 112 гривень понесених витрат зі сплати судового збору.
Припинено право спільної сумісної власності сторін на таке майно:
-житловий будинок АДРЕСА_1 ;
-приміщення офісу по АДРЕСА_3 ;
-автомобіль Mersedes седан ІІІ 220 СDI, 2007 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , держ. реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Позивач: ОСОБА_1 ; прож.: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_3 .
Відповідач: ОСОБА_4 ; прож.: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_4 . 
У поданій апеляційній скарзі відповідач покликається на незаконність і необґрунтованість рішення суду, які полягали у недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав установленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильному застосуванні норм матеріального права, а також фактично - на порушення норм процесуального права через хибну оцінку доказів у справі. 
На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом того, що у ОСОБА_1 існували та існують перед заявником боргові зобов`язання, які виникли із укладеного 25 вересня 2007 року між сторонами договору позики на суму 26 600 доларів США. Ухвалене судове рішення про стягнення позики, що набрало законної сили, вважає таким, що має істотне значення для правильного вирішення справи, адже встановлені цим рішенням обставини вказують про відсутність факту їхнього спільного проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також ведення ними спільного бюджету. 
За переконанням ОСОБА_4 , позивач під час судового розгляду справи систематично уводив суд в оману з приводу придбання спірного майна. Обставини набуття йому не відомі, він плутався у часі, місці їх придбання, висловлювався непослідовно про стан спірних речей, початок експлуатації житлового будинку АДРЕСА_5 . Так, експлуатувати будинок вона почала у січні 2004 року, тоді як ОСОБА_1 зазначав про його експлуатацію з моменту укладення договору купівлі-продажу 30 липня 2004 року. Не відомі позивачу і обставини здійснення відповідачем підприємницької діяльності, чим саме вона займалася, джерела та обсяг її доходів, рівень та обсяги витрат. 
Не погоджуючись із висновками суду, вказувала про те, що визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен був установити не лише факт набуття майна, але й те, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Натомість заявником було подано копію договору купівлі-продажу квартири від 29.08.2003, що посвідчений приватним нотаріусом Піддубною Л.П. за реєстровим №2584. Тобто придбання спірного житлового будинку вчинялося за кошти, які були отримані ОСОБА_4 від відчуження належної їй квартири. При цьому матеріальну допомогу на купівлю та облаштування будинку - 30 000 доларів США надала і ОСОБА_5 , про що підтвердила у судовому засіданні та представила копії бланків замовлень (order form) на кур`єрську доставку грошей.
Не брав він участі і в утриманні спірного будинку, а доказів про це не надав.
Виключно за особисті кошти за матеріальної підтримки та допомоги ОСОБА_5 було придбано і квартиру АДРЕСА_2 .
Так само покликалася і на те, що спірний автомобіль теж було придбано винятково за її особисті кошти, що судом залишено без уваги. Так, 06 квітня 2012 року нею було зареєстровано транспортний засіб марки Audi A4 2001 року випуску та знято з обліку для реалізації 03 жовтня 2013 року. 28 грудня 2013 року за нею було зареєстровано автомобіль Mersedes седан ІІІ 220 СDI, 2007 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , держ. реєстраційний номер НОМЕР_2 . Копія довідки ТСЦ МВС №5641 від 29.07.2020, яка підтверджує цей факт, міститься в матеріалах справи. 
Позивач після ухвалення 09 червня 2000 року Рівненським міським судом рішення про розірвання шлюбу припинив проживати разом з заявником, вони перестали вести спільне господарство і побут, знехтував вихованням та утриманням спільного сина, тобто між ними припинили існувати взаємні права та обов`язки. 
Не згодна з використаними судом як докази у справі показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Натомість показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_5 узагалі не зафіксовані в оскаржуваному рішенні, а свідчення ОСОБА_11 є неповними.
Щодо вказівки у договорі купівлі-продажу квартири в інтересах спільного сина ОСОБА_12 про законне представництво обох батьків, то вважала, що цей факт є формальним через те, що закон вимагав згоду батьків. Ця обставина жодним чином не впливає на те, що ОСОБА_1 утримував неповнолітнього сина, а також про спільне проживання сторін. 
З приводу наданих фотографій, де позивач і відповідач разом присутні на певних святкуваннях і на відпочинку, зазначала, що ці факти дійсно мали місце, але лише кілька разів, а відпочинок оплачувався кожним зі сторін. Тобто ці обставини не можуть засвідчувати їх спільного проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу.
Вважає, що судом хибно не застосовано норми матеріального права, а саме постанов Верховного Суду України у справі №6-1568цс16, від 02 жовтня 2013 року у справі №6-79цс13, від 16 грудня 2015 року у справі №6-1109цс15, від 07 вересня 2016 року у справі №6-801цс16, а також постанов Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №522/19610/15-ц, від 28 серпня 2019 року у справі №588/350/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15. Правові позиції, що зафіксовані у цих постановах, повністю підтверджують переконання заявника про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки спірне майно придбане виключно за її особисті кошти.
Щодо відхилення судом клопотання про застосування позовної давності при вирішенні відносин, то, на її переконання, норма ст. 72 СК України підлягала до застосування. Оскільки трирічний строк звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя на момент пред`явлення вимог позивачем закінчився, тому в позові слід було відмовити.
Недодержаними вважала і норми міжнародного права - ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, рішення Європейського суду з прав людини у справах "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації", "Сєрявін та інші проти України" і "Проніна проти України".
З викладених мотивів просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове - про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_4 .
У поданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити. При цьому посилався на норми ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст. 3 СК України, ст. 29 ЦК України та висновки Верховного Суду України, що висловлені у постанові від 12 грудня 2012 року у справі №6-148цс12. Зауважував, що ним було доведено факт спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без шлюбу однією сім`єю, визнання спірного майна об`єктами спільної подружньої власності та його поділ з припиненням права спільної сумісної власності.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності та обґрунтованості позову, оскільки протягом перебування сторін у шлюбі та подальшого проживання їх як чоловіка та жінки однією сім`єю без державної реєстрації відносин ними було набуто житловий будинок АДРЕСА_6 та Mersedes седан ІІІ 220 СDI, 2007 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , держ. реєстраційний номер НОМЕР_2 .
В силу положень сімейного законодавства спірне майно, хоча і зареєстроване на ім`я відповідача, однак є об`єктом права спільної сімейної власності і підлягає поділу між сторонами з огляду на правила ст.ст. 60, 68, 69-71 та 74 СК України з припиненням його правового режиму як спільної сумісної власності.
Щодо покликань відповідача на те, що титульним власником зазначеного майна є лише вона і ці речі набуті винятково за її особисті грошові кошти, то з цими запереченнями обґрунтовано не погодився міський суд, урахувавши відсутність об`єктивних і переконливих доказів про це.
Як з`ясовано судом, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 червня 2000 року у справі №2-3476/2000 розірвано шлюб, що укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , який зареєстрований 09 серпня 1996 року Відділом ЗАГС м. Здолбунів Рівненської області, актовий запис №84.
Згодом, 12 липня 2007 року, Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції зареєстровано в Книзі реєстрації розірвань шлюбів факт розірвання шлюбу між сторонами, актовий запис № 457, про що видано відповідне свідоцтво серії НОМЕР_5 .
За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що наведені у пункті 15 постанови від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", правило про те, що моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК України) не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 року, тобто до дня набрання чинності Сімейним кодексом України.
Тому суд правильно виходив із того, що шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 розірвано з моменту реєстрації цього факту 12 липня 2007 року, а не так зазначено у ч. 2 ст. 114 СК України - з дня набрання чинності рішенням суду, яким розірвано шлюб.
30 липня 2004 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 готовністю 70 відсотків. Правочин посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Олинець А.М. і зареєстровано в реєстрі за №3954. Рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 09 листопада 2010 року №224 погоджено ОСОБА_4 прийняття в експлуатацію житлового будинку і гаража, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт на АДРЕСА_1 .
20 лютого 2006 року між ОСОБА_16 та відповідачем укладено договір купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 26, 7 м2, житловою - 15, 3 м2, що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В., зареєстрований у реєстрі за №135. Цю квартиру на підставі рішення виконавчого комітету Рівненської міської ради від 09 жовтня 2008 року №143 дозволено ОСОБА_4 використовувати як нежитлове приміщення та реконструкцію під офіс з влаштуванням окремого входу й благоустроєм прилеглої території, без зміни цільового призначення та встановлення гральних автоматів.
В подальшому, 28 грудня 2013 року, ОСОБА_4 відповідно до Єдиного державного реєстру транспортних засобів зареєструвала за собою на праві власності автомобіль Mersedes седан ІІІ 220 СDI, 2007 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , держ. реєстраційний номер НОМЕР_2 , про що свідчить лист Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Рівненській області територіального сервісного центру №5641 від 29.07.2020 №31/17-564/235з.
Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу їх спільного проживання однією сім`єю із позивачем як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу з 12 липня 2007 року по липень 2016 року, визначення статусу набутого за час перебування у шлюбі та в період спільного проживання майна - житлового будинку, квартири, яку згодом переведено в нежитловий фонд, та автомобіля як спільного сумісного майна та його поділ з припиненням спільної сумісної власності.
Згідно зі ст. ст. 3, 60, 68, 69, 70, 71, 74 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси, дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Відповідно до ст.ст. 29, 319, 368, 372 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов, визнавши об`єктом спільної сумісної власності позивача і відповідача житловий будинок АДРЕСА_1 , приміщення офісу по АДРЕСА_3 та автомобіль Mersedes седан НОМЕР_6 , 2007 року випуску, поділивши зазначене майно з виділенням кожній стороні в натурі частки у будинку та по ідеальній частці у приміщенні офісу та автомобілі, а також припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_4 на спірне майно.
Не можна погодитися з доводами апеляційної скарги про спростування обставинами, які зафіксовані у рішенні Рівненського міського суду від 28 березня 2018 року, що набрало законної сили, про стягнення суми в національній валюті, що еквівалентна 26 600 доларів США за договором позики від 25 вересня 2007 року. Так, дане судове рішення свідчить про невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором позики перед відповідачем, однак при цьому жодним чином не унеможливлює спільного проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та неможливості ведення спільного бюджету. 
Не заслуговують на увагу аргументи заявника про обов`язок суду установити не лише факт набуття майна, але й з`ясувати джерело набуття грошових коштів або спільної праці подружжя. Подання ОСОБА_4 копії договору купівлі-продажу квартири від 29.08.2003, що посвідчений приватним нотаріусом Піддубною Л.П. за реєстровим №2584, не заперечує перевірених, досліджених та проаналізованих доказів у справі. Так, між фактами відчуження квартири та придбанням житлового будинку минуло майже один рік, що викликає певні сумніви у купівлі спірного будинку виключно за кошти відповідача. Будь-яких доказів про те, що цей будинок придбано за гроші ОСОБА_4 нею надано не було і їх не містять матеріали справи. Також судом правильно перевірено і ті обставини, на які посилається відповідач, з приводу надання ОСОБА_5 30 000 доларів США, за які було здійснено внутрішні та зовнішні роботи у будинку. Тобто ці обставини теж не ґрунтуються на матеріалах справи і їм судом дано правильну юридичну оцінку.
ОСОБА_1 надав нотаріусу ОСОБА_17 заяву про свою згоду на купівлю його дружиною - відповідачем у справі квартири АДРЕСА_2 , що очевидно свідчить про те, що дана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, що на той момент і не заперечувалося ОСОБА_4 . Позивач також брав разом з відповідачем участь при укладенні договору купівлі-продажу від 27 липня 2016 року, який укладений між ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , як законний представник своєї дитини, що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В. і зареєстрований в реєстрі за №1678. Цей факт судом правильно встановлено як обставину, що вказує про існування між сторонами взаємних нерозривних зобов`язань щодо утримання неповнолітнього сина, влаштування його побуту та забезпечення житлом.
Досліджено також і письмовий витяг з карткового рахунку позивача в ПАТ КБ "Приватбанк", за яким вбачається, що коштами з цього рахунку оплачувалися комунальні послуги в 2011, 2013, 2015-2016 роках, а також, що звідти переказувалися грошові кошти на картковий рахунок відповідача 06 вересня 2013 року, 29 грудня 2015 року, 09 вересня 2016 року, здійснювалася оплата за користування мобільними послугами ОСОБА_4 тощо.
В сукупності разом з іншими доказами судом перевірено показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , які підтверджують обставини, на які посилається позивач. Щодо свідчень ОСОБА_5 і ОСОБА_10 , то вони самі по собі, без інших - належних, допустимих і обґрунтованих доказів, не можуть заперечити проти тих обставин, які підтверджені відповідними об`єктивними та переконливими доказами і ґрунтуються на положеннях закону.
Тому не спростовано відповідачем і тієї обставини, що спірний автомобіль також придбавався під час проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в інтересах обох сторін і тому є об`єктом права спільної сумісної власності. 
Поготів, право спільної сумісної власності подружжя, а так само і чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбних відносин, презюмується на підставі закону. Як послався суд попередньої інстанції, ця вимога закону може бути спростована і один з подружжя або чоловік чи жінка, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, можуть оспорити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт права, у т.ч. і в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростовування презумпції, покладається на того, хто їх спростовує. 
Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Між тим, належних, достовірних і допустимих доказів на спростування позовних вимог ОСОБА_1 відповідачем надано не було.
Щодо доводів апеляційної скарги про недодержання судом норм процесуального права, то з ними погодитися колегія суддів не може.
Так, відповідно до абз. другого ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Окрім того, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
Проте будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до хибного розв`язання спірних правовідносин, чи інших обставин, які є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, заявником зазначено не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом не здобуто.
В решті аргументи особи, яка подала апеляційну скаргу, в т.ч. і з приводу незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню, спростовуються правильністю висновків суду попередньої інстанції.
З приводу необхідності застосування норми ст. 72 СК України щодо позовної давності та відмову з цієї підстави у позові, то апеляційний суд із заявником не згоден.
Так, згідно із ч. 2 цієї статті до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.
Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
При пред`явленні позову ОСОБА_1 зазначав, що про порушення своїх прав власності на спірне майно дізнався наприкінці 2016 року, коли відповідач почала чинити перешкоди у його користуванні, а саме перестала пускати додому, змінила дверний замок до офісного приміщення, почала вимагати повернути їй спірний автомобіль, мотивуючи тим, що ці речі належать тільки їй.
Натомість ОСОБА_4 належним чином не спростувала цих обставин, посилаючись лише на те, що від дня реєстрації розірвання шлюбу і до подання позову минуло майже десять років. Однак ці обставини, на переконання колегії суддів, не свідчать про сплив позовної давності, тоді як покликання позивача є обґрунтованими. Так, з позовом він звернувся у межах трирічного строку з моменту порушення свого права - у лютому 2017 року, що виключає застосування наслідків пропущення цього матеріально-правового строку. 
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
Спонуканнями для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 серпня 2020 року- без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
       Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 10.11.2020

Головуючий :                                                                 С.В. Хилевич

Судді:                 С.В.Боймиструк 

Н.М.Ковальчук