Справа № 345/2245/19 
Провадження № 22-ц/4808/1038/20 
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І. 
Суддя-доповідач Мелінишин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого (суддя-доповідач)                Мелінишин Г.П.
суддів:                                        Горейко М.Д., Томин О.О.,
за участю секретаря                        Капущак С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Завійська сільська рада Калуського району, до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 – адвоката Малетина Андрія Ярославовича на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене в складі судді Кардаш О.І. 04 листопада 2019 року в м. Калуші Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 08 листопада 2019 року,
в с т а н о в и в:
У травні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Завійська сільська рада Калуського району, звернулись в суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельними ділянками.
Позовні вимоги обґрунтовували тим, що їм на праві власності належать земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в с. Грабівка Калуського району. Доступ до цих ділянок можливий лише по дорозі загального користування, яка також веде до подвір`я відповідачки, підтвердженням чого є викопіювання з генплану села. Вказана дорога була виділена сільською радою 11 травня 1987 року до городу батька ОСОБА_2 та ще чотирьох жителів села. В кінці 2016 року ОСОБА_3 закрила проїзд та прохід металевими воротами, чим перешкоджає їм користуватися своїми земельними ділянками. Внаслідок цього вони змушені об`їжджати значно довшою дорогою. На їхні неодноразові звернення до сільської ради про врегулювання конфлікту земельною комісією у березні, жовтні 2017 року було складено акти та рекомендовано відповідачці не чинити заявникам перешкоди в користуванні їхніми ділянками. Постановою адміністративної комісії при виконкомі Завійської сільської ради від 19 липня 2018 року встановлено порушення норм і правил благоустрою населеного пункту в зв`язку із облаштуванням воріт на комунальній дорозі та оголошено їй попередження. Разом з тим остання не виконує ні акти земельної комісії, ні рішення адміністративної комісії.
Посилаючись на те, що дії ОСОБА_3 суперечать чинному законодавству, правилам добросусідства, оскільки обмежують їх права щодо вільного пересування та користування земельними ділянками, просили задовольнити позов.
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 04 листопада 2019 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні заїздом (проходом) по земельній ділянці (дорозі) загального користування (комунальної власності), що знаходиться в с. Грабівка Калуського району Івано-Франківської області: ОСОБА_1 , жительки АДРЕСА_1 , до належної їй земельної ділянки площею 0,1420 га, кадастровий номер: 2622882802:04:002:0163, призначеної для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території с. Грабівка Калуського району, та ОСОБА_2 , жительки АДРЕСА_2 , до належної їй земельної ділянки площею 0,5915 га, кадастровий номер:2622882802:04:002:0159, призначеної для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території с. Грабівка Калуського району - шляхом демонтування (знесення) самоправно встановлених воріт на земельній ділянці загального користування (комунальної власності). Стягнуто з відповідача на користь кожного з позивачів по 3500,00 грн витрат за надання правничої допомоги та по 768,40 грн судового збору. 
Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що ОСОБА_3 незаконно встановила металеві ворота на дорозі загального користування, чим створює перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користуванні їх земельними ділянками.
Не погодившись з цим рішенням з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_3 - адвокат Малетин А.Я. подав апеляційну скаргу. Просив рішення скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Зазначає, що суд дійшов необґрунтованого висновку про виділення дороги загального користування до земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки жодного рішення органом місцевого самоврядування з цього приводу не приймалося. Натомість безпідставно вважав, що у відповідачки відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку. Так, в 2006 році вона успадкувала житловий будинок, належний ОСОБА_4 , разом з земельною ділянкою площею 0,12 га для обслуговування будинку. Остання була надана йому у власність рішенням Завійської сільської ради від 27 грудня 1993 року. Оскільки орган місцевого самоврядування не може самочинно втручатись у право власності особи, складені акти земельної комісії, на його думку, є нікчемними.
В матеріалах справи відсутні докази, що через подвір`я ОСОБА_3 проходить дорога загального користування, на якій (а не на її власній земельній ділянці) встановлені ворота. Натомість земельні ділянки позивачів знаходяться на іншій вулиці, до якої є заїзд, і ця обставина ними визнається.
Окрім того, суд не звернув уваги, що позивачем у спорі про користування комунальною дорогою мала б бути Завійська сільська рада. Таким чином, цей позов подано неналежними позивачами і суд не провів їх заміну на належного.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаються на законність та обґрунтованість рішення суду. Просять апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Вважають, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, а доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції. Суд дійшов вірного висновку, що встановивши металеві ворота, відповідачка закрила проїзд та прохід через дорогу загального користування. Наведеної обставини вона не заперечила в судовому засіданні. Підтвердженням наявності дороги у цьому місці є викопіювання з генплану села Грабівка, листи виконкому Завійської сільської ради щодо виділення дороги до господарств мешканців села ще 11 травня 1987 року. Натомість жодних правовстановлюючих документів на земельну ділянку у ОСОБА_3 немає. Сам лише факт успадкування після смерті ОСОБА_4 житлового будинку не підтверджує її права власності на земельну ділянку.
Вони неодноразово звертались до Завійської сільської ради з метою вирішення спору, за результатами чого земельною комісією були прийняті відповідні акти, затверджені на сесії ради. Рішення сільської ради відповідачкою не оскаржене, воно є законним та чинним.
В засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , їх представник ОСОБА_6 , а також представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Завійської сільської ради Калуського району - Савчук О.П., доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.
Згідно положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду відповідає цим вимогам закону, виходячи з наступного.
Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі рішень Завійської сільської ради відповідно від 22 березня 2018 року та 28 вересня 2017 року належать земельні ділянки кадастровий номер 2622882802:04:002:0163, площею 0,1420 га, та 2622882802:04:002:0159, площею 0,5915 га для ведення особистого селянського господарства в селі Грабівка Калуського району. Право власності на земельні ділянки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Зокрема, за ОСОБА_1 - 02 квітня 2018 року, за ОСОБА_2 – 05 жовтня 2017 року (а.с. 7-16).
Прохід та проїзд до їх земельних ділянок можливий по дорозі загального користування. Однак вони позбавлені цього, оскільки ОСОБА_3 чинить їм перешкоди у користуванні ділянками встановивши на дорозі металеві ворота.
За змістом статті 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до об`єктів благоустрою населених пунктів належать території загального користування, в тому числі вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки.
Частиною четвертою статті 83 ЗК України визначено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізація відходів, тощо).
Згідно статті 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.
Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.
В силу частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав ( пункт «б» частини третьої цієї статті).
Згідно з частиною другою статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.
Обґрунтовуючи свої вимоги позивачі вказували, що ОСОБА_3 перешкоджає їм у користуванні належними на праві власності земельними ділянками, вчиняє дії, які позбавляють їх права вільно користуватися дорогою, по якій проходить заїзд до цих ділянок, зокрема, встановила на ній металеві ворота. Оскільки іншої під`їзної дороги не існує, вони змушені просити інших власників землі використовувати для проходу їхні ділянки.
Заперечуючи проти позову, відповідачка посилалася на те, що спірна ділянка у встановленому законом порядку не була відведена під дорогу. Навпаки, є частиною земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_3 , яку у розмірі 0,12 га було передано у власність ОСОБА_4 . Після смерті останнього саме вона є його спадкоємцем, відповідно їй також належить ця ділянка.
За положеннями цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Наявність таких особливих обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила цей позов.
Згідно статті 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
При цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Як передбачено статтями 79, 80 ЦПК достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Перевіряючи доводи позивачів і заперечення щодо них відповідачки суд першої інстанції правильно встановив, що до земельних ділянок сторін та інших мешканців села веде громадська дорога, якою всі вони користуються.
Так, на звернення ОСОБА_7 (батька ОСОБА_2 ) за рахунок земельних ділянок ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ще в травні 1987 року було виділено дорогу шириною 2,5 метра, яка веде до його городу та чотирьох мешканців села (а.с. 27-28).
Наявність такої дороги підтверджується викопіюваннями з кадастрової карти (плану) земельних ділянок позивачів, викопіюванням генплану с. Грабівка, а також відповідними фотознімками (а.с. 8, 13, 24, 29-31, 91-92).
З`ясовано, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з приводу чинення їм перешкод у користуванні цією під`їзною дорогою неодноразово звертались до сільської ради.
Відповідно до комісійного акта від 15 березня 2017 року, затвердженого 23 березня 2017 року Завійською сільською радою, ОСОБА_3 та ОСОБА_10 рекомендовано не чинити заявникам ніяких перешкод для проходу та проїзду по цій дорозі до їх земельних ділянок. Аналогічно рішенням сільської ради від 22 грудня 2017 року затверджено акт від 20 жовтня 2017 року з відповідною рекомендацією (а.с. 17-19).
Як вбачається зі змісту постанови №3 адміністративної комісії при виконавчому комітеті Завійської сільської ради від 19 липня 2018 року ОСОБА_3 порушила норми і правила благоустрою населеного пункту, а саме влаштувала ворота на комунальній дорозі, не виконує припис земельної комісії від 20 жовтня 2017 року. Не пропускає ОСОБА_1 до своєї земельної ділянки і категорично відмовилась це робити. З огляду на вищенаведене та на підставі статті 152 КУпАП відповідачці оголошено попередження (а.с. 20).
Згідно довідки сільської ради №397 від 18 лютого 2019 року рішення земельної комісії від 23 грудня 2016 року, 15 березня 2017 року та адміністративної комісії від 19 липня 2018 року нею не виконані та не оскаржувалися (а.с. 26).
Відповідно вищенаведеними письмовими доказами, а також поясненнями самої відповідачки щодо встановлення металевих воріт на цій дорозі для облагородження території, повністю підтверджено позовні вимоги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 щодо неможливості використання цього заїзду до їхніх земельних ділянок та позбавлення їх такого взагалі.
В засіданні апеляційного суду було досліджено дані публічної кадастрової карти(плану), викопіювання з якої долучено до позовної заяви (а.с. 8, 13), у збільшеному масштабі. Відповідно до них повністю підтверджено наявність дороги до земельних ділянок позивачів та відсутність іншої під`їзної дороги безпосередньо до цих ділянок.
Разом з тим, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги посилання ОСОБА_3 на те, що вказана частина ділянки є її власністю як частина спадкового майна померлого ОСОБА_4 .
Як вбачається з архівного витягу з протоколу 16 сесії Завійської сільської ради 21 скликання від 27 грудня 1993 року йому було передано у приватну земельну ділянку, в тому числі площею 0,12 га для обслуговування будинку (а.с. 137-138). ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право на спадщину після його смерті успадкувала домоволодіння по АДРЕСА_3 , яке знаходиться на цій земельній ділянці (а.с. 151).
При цьому з`ясовано, що відповідачкою документація із землеустрою на право власності на земельну ділянку не виготовлялась, що підтверджується листом міськрайонного управління у Калуському районі та м. Калуші Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 05 липня 2018 року та листом Завійської сільської ради від 01 листопада 2018 року (а.с. 21 зворот, а.с. 23).
За даними погосподарської книги сільської ради с. Завій в її користуванні дійсно впродовж 2016-2018 років знаходиться земельна ділянка площею 0,12 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також 0,80 га для ведення особистого селянського господарства (а.с. 25 зворот). Однак будь-яких доказів того, що в цю площу входить дорога загального користування, нею для спростування доводів позивачів не представлено.
З врахуванням наведених обставин суд першої інстанції дійшов правильного переконання про обґрунтованість вимог позивачів, задовольнивши їх у спосіб обраний ними відповідно до вимог закону.
Твердження сторони апелянта щодо порушення судом норм процесуального права, оскільки ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не мали права вимоги, а належним позивачем могла бути Завійська сільська рада, є надуманими і не заслуговують на увагу.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. 
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Власне за захистом своїх порушених прав позивачі і звернулися до суду, тому встановивши факт такого порушення з боку ОСОБА_3 місцевий суд дійшов правильного висновку про задоволення їх вимог. 
Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.
Згідно пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Як передбачено положеннями статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене апеляційну скаргу представника  ОСОБА_3 належить залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 04 листопада 2019 року - без змін.
Враховуючи результат розгляду апеляційним судом даної справи дію рішення Калуського міськрайонного суду від 04 листопада 2019 року належить відновити.
Керуючись статтями 374, 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – адвоката Малетина Андрія Ярославовича залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 04 листопада 2019 року - без змін.
Відновити дію рішення Калуського міськрайонного суду від 04 листопада 2019 року.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий                                                                Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                М.Д. Горейко
                                                                       О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 06 листопада 2020 року.