КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №754/10159/2019                                                                              Головуючий у І інстанції - Лісовська О.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/5058/2020                                         Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
08 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Немудрої Ю.П., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Короті Романа Олександровича на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 січня 2020 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», третя особа: ОСОБА_2 про скасування рішення та запису про державну реєстрацію, 
 
встановив:
 
ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про скасування рішення та запису про державну реєстрацію, мотивуючи свої вимоги тим, що квартира       АДРЕСА_1 була передана в іпотеку ВАТ «Український професійний банк» за договором іпотеки від 24 липня 2007 року. 
05 березня 2018 року державним реєстратором комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Мельником Д.С. було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39998421. 
Вказаним рішенням було здійснено перереєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , а саме право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп». 
05 лютого 2018 року державним реєстратором проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» та було внесено запис про державну реєстрацію № 25134912. 
Позивач вважає такі дії неправомірними, зважаючи на те, що відповідно до вимог ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття, на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. 
Проте вказану оцінку ніхто не здійснював, позивачем не надавався доступ до квартири для проведення оцінки, оцінка не подавалася державному реєстратору і в матеріалах реєстраційної справи відсутня, що унеможливило визначення суми, за рахунок якої погашається заборгованість. 
У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. 
Позивач вказує, що така вимога відсутня у матеріалах реєстраційної справи, а тому державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію з грубим порушенням закону без наявності цього документу та підтвердження його отримання. 
Крім того, на час проведення незаконної державної реєстрації у реєстрі речових прав були зареєстровані обтяження відносно нерухомого майна позивача, які перешкоджали згідно закону в проведенні державної реєстрації. 
Відповідач не подав реєстратору жодного документу, що підтверджував би наявність заборгованості: ані первинні облікові документи про стан заборгованості, ані вимогу-повідомлення про наявність заборгованості, яка мала направлятися позивачу, ані кредитний договір, також матеріали реєстраційної справи не містять договору про відступлення права вимоги відносно кредитного зобов`язання.
Просив суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 березня 2018 року, індексний номер: 39998421, яким було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру        АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»; 
Скасувати запис №25134912 про державну реєстрацію права власності на квартиру  АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», внесений до реєстру 05 лютого 2018 року.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 січня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що квартира, яка була зареєстрована (набута) на відповідача, підпадає під заборону такого набуття, що визначено в Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Вказаний закон повинен бути застосований, оскільки:- нерухоме майно, яке зареєстровано за Відповідачем є предметом іпотеки відповідно до ст.5 Закону України «Про іпотеку»; - нерухоме майно забезпечує виконання зобов`язань громадянина України; - нерухоме майно забезпечує повернення споживчого кредиту, наданого кредитною установою резидентом України в іноземній валюті; - нерухоме майно використовується як місце постійного проживання майнового поручителя; - у іпотекодавця у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа нерухомого майна не перевищує 140 кв.м.
Крім цього, зазначає, що на час проведення державної реєстрації, в реєстрі речових прав були зареєстровані обтяження відносно нерухомого майна позивача, які перешкоджали згідно закону в проведенні державної реєстрації. Мається на увазі арешт відносно всього нерухомого майна внесений до реєстру 30 серпня 2012 року на підставі постанови органів виконавчої служби про накладення арешту.
Також, відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.
Повідомляє, що зазначену оцінку ніхто не здійснював. Позивачем не надавався доступ до квартири для проведення оцінки і ця оцінка взагалі не подавалася державному реєстратору і в матеріалах реєстраційної справи відсутня, що унеможливило визначення суми за рахунок якої погашається заборгованість.
Звертаю увагу також на те, що іпотеко держатель має довести реєстратору факт наявності невиконання кредитного договору.
Натомість відповідач не подав реєстратору жодного документу, що підтверджував би наявність заборгованості: ні первинні облікові документи про стан заборгованості, ні розрахунок заборгованості, ні вимогу-повідомлення про наявність заборгованості, яка мала направлятися позивачу, ні навіть кредитний договір.
Виходячи з того, що право власності було набуто на підставі договору іпотеки, що є правочином, який забезпечував виконання кредитних договорів, що також є правочинами, реєстратору мали бути надані документи, що підтверджують надання кредитних грошових коштів позичальнику за кредитними договорами. 
На апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» через представника подало відзив, який обґрунтовувало тим, що доводи апеляційної скарги про те, що відповідач протягом дії мораторію не мав права примусово стягувати (відчужувати без згоди позивача) квартиру не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.
Так, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та проводять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.
Звертає увагу, що укладеним договором іпотеки від 24 липня 2007 року сторони добровільно узгодили право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписанням Договору іпотеки від 24 липня 2007 року позивач (іпотекодавець) засвідчив, що іпотекодавець надає іпотекодержателю згоду про набуття іпотеко держателем права власності на предмет іпотеки.
Таким чином, позивач достовірно знав про наявність зобов`язань та наслідків за їх невиконання. Договори та заяви позивач підписував добровільно, без застосування примусу, розуміючи та усвідомлюючи всі можливі наслідки.
Крім того, в передбачені законом строки сторони договору не зверталися до суду із заявами про визнання договору іпотеки недійсним.
Оскільки позивач навмисно ухилявся від виконання взятих на себе зобов`язань та добре розумів наслідки такого ухилення; передбачав можливість звернення стягнення на його квартиру шляхом реалізації прав іпотекодержателя, відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; добровільно надав згоду про набуття іпотеко держателем права власності на предмет іпотеки, то вчинення відповідачем дій щодо реєстрації за собою права власності на предмети іпотеки за жодних обставин не може вважатися примусовим стягненням нерухомого житлового майна, оскільки перехід права власності від позивача до відповідача відбувся безпосередньо на підставі Договору іпотеки від 24 липня 2007 року, зокрема, відповідного застереження, що міститься у зазначеному Договорі іпотеки та положень Закону України «Про іпотеку», а не в порядку визначеному Закону України «Про виконавче провадження» та не шляхом реалізації майна з прилюдних торгів.
Просило, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.   
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що  24 липня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ «Український професійний банк» був укладений кредитний договір №509, за умовами якого позивач на строк до 11 липня 2022 року отримав споживчий кредит в іноземній валюті у межах суми 25 000 доларів США.
В забезпечення виконання зобов`язань згідно з Кредитним договором від 24 липня 2007 року №509 між позивачем та ПАТ «Український професійний банк» 24 липня 2007 року було укладено іпотечний договір, предметом якого стала належна позивачу на праві приватної власності квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 46,20 кв.м.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Український професійний банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 258035,49 грн. та судові витрати в розмірі 1820 грн.
01 грудня 2017 року між ПАТ «Український професійний банк» і ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладений договір №33 про відступлення права вимоги за кредитним договором від 24 липня 2007 року №509 та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, за умовами якого ПАТ «Український професійний банк» відступило на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» право первісного іпотекодержателя за вищевказаним іпотечним договором від 24 липня 2007 року.
ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» листом від 04 грудня 2017 вих.№0412/2 направило позивачу вимогу (іпотечне повідомлення про погашення заборгованості) щодо повернення в тридцятиденний строк заборгованості, що становить 49971,81 доларів США. 
Зазначалося, що у випадку невиконання вимог про сплату боргу ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» залишає за собою право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі застереження, що міститься в іпотечному договорі.
Зазначена вимога була отримана позивачем, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
05 лютого 2018 року було здійснено державну реєстрацію за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною Інформаційною довідкою.
За заявою представника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» після спливу тридцяти днів після отримання відповідної вимоги від 04 грудня 2017 року вих.№0412/2 право власності на предмет іпотеки перейшло ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про визнання дій незаконними.
Постановою Київського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року залишено без змін.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при здійсненні державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем не було допущено порушень вимог діючого законодавства.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».
Згідно з положеннями ст.36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. 
Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. 
Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до ч.1 та 2 ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. 
Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
З умов договору іпотеки вбачається, що позивач надав свою згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання умов кредитного договору. 
В Іпотечному договорі також міститься відповідне застереження за статтею 36 Закону України «Про іпотеку», що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань.
Пунктом 22 Іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п. 16.8.1, 18.8.2, 16.9 цього іпотечного договору, відповідно до розділу V Закону України «Іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому іпотечному договорі.
Згідно з п. 25 Іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця; або продажем предмета іпотеки будь-якій особі або будь-яким способом на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені Іпотекодержателя.
Таким чином, сторони іпотечного договору передбачили право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що Банком порушено вимоги ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з огляду на наступне.
07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.
Відповідно до правового висновку викладеного  у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року (справа №464/8589/15), положення Закону України від 03 червня 2014 року №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі).
Відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги, що відповідач не проводив оцінку спірного майна не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновком про вартість квартири, що знаходиться за адресою:      АДРЕСА_1 , відповідно до якого вартість квартири становить 210 000 грн.
Що стосується доводів апелянта про наявність обтяжень у реєстрі стосовно нерухомого майна, то слід зазначити наступне.
Кабінет Міністрів України постановою від 25 грудня 2015 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» затвердив Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Відповідно до пункту 61 Порядку, наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, безпосередньо квартиру АДРЕСА_1 не було визначено як об`єкт обтяження, а відтак твердження ОСОБА_1 у цій частині також є безпідставними.
Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Короті Романа Олександровича залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 10 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач                                                   К.П. Приходько

Судді                                                                                   Т.О. Писана

С.О. Журба