ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.005130 пров. № А/857/9600/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                        Глушка І.В.,
суддів:                                                             Запотічного І.І., Матковської З.М.,
за участю секретаря судового засідання:    Омеляновської Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сенишина Ярослава Богдановича на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року, ухвалене суддею Костецьким Н.В. у м. Львові о 13:28, повний текст якого складений 08 липня 2020 року, у справі №1.380.2019.005130 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Львівської області, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державної судової адміністрації України, про визнання бездіяльності протиправною та стягнення вихідної допомоги, -
                                                      ВСТАНОВИВ:
07 жовтня 2019 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача - Господарського суду Львівської області, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державної судової адміністрації України, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с.55-56) просив визнати бездіяльність щодо ненарахування та невиплати всіх належних йому при звільненні з займаної посади сум протиправними та стягнути з відповідача 553538,52 грн вихідної допомоги.
В обгрунтування позовних вимог зазначає, що підставою для звільнення з посади наказом голови Господарського суду Львівської області №296-к вказано п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, а саме «припинення повноважень судді». В наказі також зазначено, що ОСОБА_1 належить до виплати компенсація за невикористану додаткову відпустку за 2019 рік. Позивач вважає, що при звільненні відповідачем було допущено порушення трудового законодавства, а саме при звільненні не нараховано та не виплачено вихідну допомогу.
При цьому позивач, покликаючись на ст.44 КЗпП України, якою визначено, що у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток, вважає, що розмір вихідної допомоги, що підлягає стягненню з відповідача становить 553538,51 грн, тобто шестикратний розмір середньої заробітної плати, обрахований за Порядком обчислення середньої  заробітної  плати, затвердженим  Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, як загального закону, так як спеціальним законом - Законом України "Про судоустрій і статус суддів" врегульовано питання виплати вихідної допомоги суддям. Суд дійшов висновку, що оскільки суддю ОСОБА_1 звільнено саме відповідно до норм Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а не на підставі норм Кодексу законів про працю України, за встановлених в цій справі обставин та з огляду на правове регулювання, відсутні законні підстави для виплати позивачу вихідної допомоги, у зв`язку із припиненням повноваженнь судді. 
Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, представника позивача - адвокат Сенишин Ярослав Богданович оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким адміністративний позов задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що наказом голови Господарського суду Львівської області від 10.09.2019 № 296-к "Про припинення трудових відносин із суддею ОСОБА_1 " відповідно до статей 24, 120, 125, 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", статті 116 Кодексу законів про працю України, статті 24 Закону України "Про відпустки" та Рішення Вищої ради правосуддя від 05.09.2019 № 2352/0/15-19 трудові відносини із суддею ОСОБА_1 припинено 10.09.2019 у зв`язку із досягненням ним шістдесяти п`яти років та припиненням повноважень судді з виплатою компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2019 рік в кількості 15 календарних днів.
Позивач, вважаючи бездіяльність Господарського суду Львівської області щодо не нарахування та невиплати при звільненні з займаної посади всіх належних йому сум, а саме вихідної допомоги, та вважаючи, що вихідна допомога  підлягала виплаті у загальному розмірі 553538,52 грн із розрахунку шести місячних суддівських винагород, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами регулюються Конституцією України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
У відповідності до ч.1 ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В силу вимог ст.126 Конституції України незалежність і недоторканність суддів гарантується Конституцією і законами України.
Проголосивши незалежність і недоторканість суддів, Конституція України передбачила однією з гарантій цієї незалежності право судді на відставку (п.9 ч.5 ст.126 Конституції України).
З системного аналізу законодавства зміст поняття «право на відставку» слід розуміти як одну із позитивних підстав припинення суддею своїх повноважень з одночасним гарантуванням отримання належного матеріального забезпечення після відставки, а тому право судді на відставку, передбачене у п.9 ч.5 ст.126 Конституції України, передбачає припинення повноважень судді, а також призначення належного матеріального забезпечення. 
Відповідно до частини п`ятої статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі: закінчення строку, на який його обрано чи призначено; досягнення суддею шістдесяти п`яти років; неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров`я; порушення суддею вимог щодо несумісності; порушення суддею присяги; набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього; припинення його громадянства; визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим; подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.
Офіційне тлумачення наведеного положення статті 126 Основного Закону Конституційний Суд України надав в рішенні від 13 листопада 2013 року № 10-рп/2013.
Серед іншого цей Суд зазначив, що в Основному Законі України закріплено вичерпний перелік підстав для звільнення судді з посади, що унеможливлює законодавче розширення чи звуження цього переліку.
Відповідно до повноважень, передбачених пунктом 3 частини першої статті 85, пунктом 14 частини першої статті 92 Конституції України, Верховна Рада України має право визначати в законах України порядок, умови та наслідки звільнення судді з посади.
Конституційний Суд України роз`яснив, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.
Конституційний Суд України виснував, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст.143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.
Статтею 120 вказаного Закону встановлено, що повноваження судді припиняються з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п`яти років.
Про наявність підстави для припинення повноважень судді голова суду, в якому суддя обіймав посаду, не пізніш як за місяць до дня, зазначеного в частині першій цієї статті, повідомляє Вищу раду правосуддя, Вищу кваліфікаційну комісію суддів України та Державну судову адміністрацію України. До повідомлення додаються документи на підтвердження факту досягнення суддею шістдесяти п`яти років.
Суддя не може здійснювати правосуддя з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п`яти років.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач досяг віку 65 років 09 вересня 2019 року (а.с.10) та відповідно до наказу №296-к від 10.09.2019 з ним припинено трудові відносни у зв`язку з досягненням граничного строку та припиненням повноважень судді. 
Колегія суддів звертає увагу, що позивач завчасно скористався своїм правом та подав заяву від про звільнення його у відставку, однак за наслідками розгляду згаданої заяви рішенням Вищої ради правосуддя №2352/0/15-19 від 05.09.2019 у звільненні з посади судді Господарського суду Львівської області у відставку відмовлено.
Таким чином, позивач, завчасно подаючи заяву про звільнення його у відставку, мав законне сподівання, що відповідне рішення за наслідком розгляду його заяви буде прийнято у законодавчо встановлений термін, внаслідок чого, на момент звільнення позивача у відставку на підставі відповідного рішення Вищої ради правосуддя стало би підставою для виплати вихідної допомоги у розмірі 3 місячних суддівських винагород.
Натомість, припинення повноважень судді відбулось після досягнення позивачем шістдесяти п`яти років.
Разом з тим колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про необхідність застосування до спірних правовідносин норм Кодексу законів про працю України, оскільки за визначенням, наведеним у ст.1 цього Закону, ним регулюються трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Спеціальним Законом України, який регулює спірні правовідносини є Закон України "Про судоустрій та статус суддів", який  визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Відмовляючи у задоволенні позову,  суд першої інстанції вказав, що спеціальним Законом України "Про судоустрій та статус суддів" не передбачено виплату вихідної допомоги судді, повноваження якого припинені  у разі досягнення суддею шістдесяти п`яти років.
Слід зазначити, що надання переваг суддям, що звільненні з посади у відставку по відношенню до суддів, повноваження яких припинені з досягненням відповідного віку, ставить у нерівне становище суддів, що довгостроково виконували професійні обов`язки та припинили повноваження з передбачених законом підстав.
До того ж непроведення виплати вихідної допомоги  суддям при звільненні із закінченням повноважень ставить їх у нерівні умови із суддями, що скористались правом на відставку та отримали вихідну допомогу відповідно до ч.1 ст. 143 Закону № 2453-VI.
Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Частинами 1, 2 ст.6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.                  
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.            
Слід зазначити, що «трискладовий тест» для визначення виправданості втручання за статтею 8 Конвенції є засобом для перевірки наявності необхідних умов для обмеження прав, гарантованих Конвенцією і передбачає наявність всіх елементів, що вказує на те, що будь-яке обмеження права має пройти перевірку на відповідність сукупності трьох умов: 1) втручання здійснене «згідно із законом»; 2) воно відповідає законній (легітимній) меті; 3) воно «необхідне в демократичному суспільстві».
Отже, обмеження, що не відповідає таким умовам, порушує право особи.
У рішенні у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine) від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, ЄСПЛ зазначив, що втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи кілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».
Рішенням Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.
Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.
Європейський суд у справі Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638 вказав, що сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.
Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.
Як зазначив Європейський суд у справі van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.
Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.
На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини", пункт 128, та "Беєлер проти Італії", пункт 119).
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії", пункт 74).
Отже, практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у пункті 61 Рішення "Брумареску проти Румунії" Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права ("Brumarescu v. Romania" №28342/95). Крім цього, у пункті 109 справи "Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови" Суд зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку ("Judgment in the Case of Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova" №45701/99).
У Рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" суд підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (Беєлер проти Італії, Онер`їлдіз проти Туреччини, Megadat.com S.r.l. проти Молдови, Москаль проти Польщі).
Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполученого Королівства ("Stretch - United Kingdom" №44277/98).
У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("Von Maltzan and Others v. Germany" №71916/01, №71917/01 та №10260/02).
Відтак, аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що вірним способом відновлення порушеного права позивача на отримання належних при звільненні з посади виплат є зобов`язання відповідача вчинити кореспондуючі цьому праву дії, а саме зобов`язати Господарський суд Львівської області  нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в зв`язку із звільненням із займаної посади у розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою.
Відповідно до частини першоїстатті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.
За правилами ч.6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частинами першою статті 143 КАС України передбачено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Згідно з частиною першою статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
У разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини 9 вказаної статті, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує : 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 КАС України. Відповідно до частини 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Склад та обсяг судових витрат визначено у частині 3 статті 134 КАС України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шостастатті 134 КАС України).
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат відповідно до вимог частини сьомої цієї статті покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Водночас, згідно з ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат підлягає оцінці кожен окремий доказ надання правової допомоги та у їх сукупності співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката, а також заперечення суб`єкта владних повноважень щодо обґрунтованості їх розміру.
З матеріалів справи слідує, що позивачем клопотання про стягнення понесених судових витрат на професійну правничу допомогу було заявлено у позовній заяві.                                  Докази понесених витрат на професійну правничу довомогу позивачем подано 16 грудня 2019 року (а.с.98-103), тобто з дотриманням заявником порядку та строків,                                             визначених ч.7 ст. 139 КАС України (т.3 а.с.128-136).
На підтвердження витрат на правову допомогу представником позивача надано договір про надання правничої допомоги від 26 вересня 2019 року №19/9-1, укладений між позивачем та адвокатським об`єднанням «Юріс Консультус» в особі керуючого партнера Сенишина Я.Б .
Пунктами 4.1-4.3 Договору обумовлено порядок здійснення розрахунків та розмір гонорару адвоката. 
Також на підтвердження витрат на правничу допомогу подано розрахунок на оплату №19/057 від 26.09.2019, який містить детальний опис робіт та їх вартість; меморіальний ордер №@2PL237338 від 11.11.2019, який містить належне, повне призначення платежу з посиланням на відповідний договір, що дозволяє ідентифікувати понесені позивачем витрати як такі, що сплачені за надання правничої допомоги у даній справі.
Відтак наявними у матеріалах справи доказами підтверджується понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі, їх пов`язаність з розглядом справи, пропорційність та обгрунтованість розміру судового збору до предмета спору, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, співмірність виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), відтак колегія суддів приходить до висновку про їх стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                   ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сенишина Ярослава Богдановича задовольнити частково, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року у справі №1.380.2019.005130 - скасувати.
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати бездіяльність Господарського суду Львівської області щодо ненарахуввання та невиплати ОСОБА_1 всіх належних при звільненні із займаної посади сум протиправною.
Зобов`язати Господарський суд Львівської області (ЄДРПОУ 03499974) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) вихідну допомогу в зв`язку із звільненням із займаної посади у трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Господарського суду Львівської області (ЄДРПОУ 03499974) на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 5600,00 (п`ять тисяч шістсот) грн, понесені на професійну правничу допомогу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	З. М. Матковська  	
Постанова складена в повному обсязі 16.11.2020.