ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 листопада 2020 року 
м. Харків
справа № 643/2145/19
провадження № 22-ц/818/5019/20 
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Хорошевського О.М.
суддів – Бурлака І.В., Яцина В.Б.,
за участю секретаря судового засідання – Пузікової Ю.С.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
відповідач – ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Харківської міської ради на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2019 року, постановлене суддею Букреєвої І.А. 
у цивільній справі  за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
УСТАНОВИВ:
У лютому 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначила, що вона та її донька ОСОБА_2 на даний час зареєстровані та постійно проживають за адресою : АДРЕСА_1 Відповідачка також зареєстрована за їх адресою, однак за місцем реєстрації не проживає з 1994 року, участі в утриманні житла не приймає, квартирою не цікавиться. У 1994 році ОСОБА_3 познайомилась з ОСОБА_4 за якого в подальшому у грудні вийшла заміж та забравши всі свої речі виїхала з квартири АДРЕСА_2 . Факт не проживання відповідачки у спірній квартирі підтверджується актом про не проживання складеним сусідами. Будь-яких перешкод у користуванні житлом позивачки не чинили. В зв`язку з вище викладеним просили задовольнити позовну заяву та визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування.
Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволені. Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що зібраними у справі доказами та показаннями допитаних свідків підтверджується, що ОСОБА_3 більше ніж 20 років у квартирі не проживає, квартирою не цікавиться, особистих речей в квартирі не має, комунальні платежі не сплачує, тому є підстави для визнання її такою, що втратила право користування квартирою.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, особою яка не приймала участі у справі Харківською міською радою подана апеляційна скарга, у якій апелянт просить скасувати заочне рішення першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Посилається на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам по справі. Вказує, що позивачами не доведена відсутність відповідачки у квартирі більше шести місяців, не надано інформації щодо місцезнаходження чи місця роботи ОСОБА_3 , інформації із закладів соціального захисту населення щодо визнання ОСОБА_3 непрацездатною, знаходження її в установі соціальної допомоги або перебування у місцях позбавлення волі, виїзду за кордон. Суд не викликав відповідача у судові засідання шляхом публікації на сайті. У якості третьої особи не залучено апелянта. А задовольнивши позов - порушив їх конституційно гарантоване право на житло.
В письмових поясненнях ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Звертає увагу, що рішення набрало законної сили та виконано Департаментом реєстрації Харківської міської ради.
Дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 . Вказане підтверджується Довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 15.02.2019 (а.с. 45).
Згідно акту про проживання від 08.02.2019 року, складеним сусідами: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_3 не проживає у квартирі АДРЕСА_3 . 
Допитані у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 суду пояснили, що у 1994 року ОСОБА_3 познайомилась з чоловіком , за якого в подальшому у 1996 році вийшла заміж та забравши всі свої речі виїхала з квартири АДРЕСА_3 . З того часу жодного разу не намагалася вселитися в спірну квартиру.
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (надалі ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:
1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п`яти років перебування на дійсній військовій службі;
2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;
3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.
Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;
4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків;
5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;
6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому;
7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що переліченими вище доказами та показаннями свідків підтверджується відсутність ОСОБА_3 у квартирі понад 20 років без поважних причин, що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування квартирою. Доводи апеляційної скарги про недостатність зібраних доказів для встановлення обґрунтованості позову спростовані матеріалами справи.
ХМР є особою яка не приймала участі у справі, навіть у разі залучення мала б права третьої особи, у власних інтересах ОСОБА_3 не позбавлена права самостійно оскаржити заочне рішення від 11.06.2019 у встановленому законом порядку, якщо буде вважати, що порушене її конституційне право на житло. Оскільки неповідомлення відповідачки про судові засідання шляхом публікації оголошення на сайті суду не зачіпає прав Харківської міської ради, а остання не наділена правом діяти від імені та в інтересах відповідачки, доводи апеляційної скарги в цій частині судом не враховуються.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга представника Харківської міської ради підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.
Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий                                                                О.М. Хорошевський
Судді                                                                        І.В.Бурлака
В.Б. Яцина
Повний текст постанови складений 27 листопада 2020 року.