Ухвала
 
23 листопада 2020 року
місто Київ
 
справа № 759//20723/14-ц
провадження № 61-16995ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Київська міська рада, Андріївська сільська рада Макарівського району Київської області,
треті особи: Головне управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року у складі судді Семенюк Т. А.,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання у порядку спадкування за законом права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 та на земельну ділянку, площею 0, 075 га, яка розташована на території Андріївської сільської ради Макарівського району Київської області, після смерті її чоловіка, ОСОБА_5 .
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 22 грудня 2014 року відкрито провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18 грудня 2015 року позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину спадкового майна, а саме: на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 ; на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0, 075 га, для ведення садівництва, передану ОСОБА_5 на підставі рішення Андріївської сільської ради від 16 жовтня 1996 року.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
ОСОБА_3 30 вересня 2020 року звернулася до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 грудня 2015 року.
До апеляційної скарги подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, у якому зазначила, що про оскаржуване рішення дізналася у вересні 2020 року, оскільки не знала про розгляд справи, судові повістки не отримувала.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги відмовлено, у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 грудня 2015 року відмовлено.
Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалося тим, що апеляційна скарга подана з пропуском строку на апеляційне оскарження, встановленого законом, оскільки матеріали справи містять об`єктивні і достатні відомості про те, що третя особа обізнана про розгляд справи судом першої інстанції, отримала копію ухвали суду про відкриття провадження у справі. Судом апеляційної інстанції також ураховано, що заявник була присутня у судових засіданнях, призначених 30 січня 2015 року і 17 березня 2015 року, та повідомлена про наступне судове засідання, призначене на 28 квітня 2015 року.
У подальші судові засідання, призначені судом, ОСОБА_3 не з`являлася, судові виклики не отримувала, оскільки такі повернуто до суду без вручення із поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання».
Суд апеляційної інстанції зазначив, що судові виклики направлені судом першої інстанції за адресою проживання (перебування) ОСОБА_3 , зазначеною у позові. Апеляційним судом застосовано правило частини першої статті 131 ЦПК України, за змістом якого якщо до суду не надходило повідомлення про зміну місця проживання третьої особи, виклик зазначеної особи має здійснюватися судом першої інстанції за останньою відомою судові адресою.
За наведених обставин суд апеляційної інстанції зазначені заявником підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнав неповажними.
ОСОБА_3 13 листопада 2020 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року, яку просила скасувати, справу направити для розгляду по суті до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що суд апеляційної інстанції не врахував наведені заявником підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Святошинського районного суду міста Києва, ухвалене 18 грудня 2015 року, зокрема, що копію зазначеного рішення отримано заявником 22 вересня 2020 року під час ознайомлення з матеріалами справи, що, на переконання заявника, є підставою для поновлення строку.
Заявник зазначає, що у судовому засіданні, у якому проголошено судове рішення, вона не була присутньою, судове рішення ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку не отримувала. На переконання заявника, застосування судом правил про порядок обчислення строку на апеляційне оскарження судового рішення з моменту його проголошення є порушенням її прав на оскарження рішення суду першої інстанції.
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.
Такий висновок суд зробив з огляду на таке.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Згідно з частиною першою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини четвертої цієї статті кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Суд апеляційної інстанції, встановивши, що апеляційна скарга подана на судове рішення, ухвалене 18 грудня 2015 року застосував положення ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII.
Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
Згідно з частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Згідно з пунктом 13 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Разом з тим, у пункті 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
За правилом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18), оскільки апеляційна скарга учасники справи була подана 03 квітня 2018 року на рішення суду першої інстанції, ухвалене 24 квітня 2013 року, то апеляційний суд правильно керувався нормами ЦПК України у редакції, що діяла з 15 грудня 2017 року. Зазначене відповідає загальновизнаному положенню про дію цивільних процесуальних норм у часі, згідно з яким незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій (частина третя стаття 3 ЦПК України).
Отже, Київський апеляційний суд, здійснюючи оцінку доводів ОСОБА_3 щодо наявності підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 грудня 2015 року, правомірно застосував положення частини другої статті 358 ЦПК України.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 повідомлена про відкриття провадження у справі, досліджено журнали судових засідань, відповідно до змісту яких 30 січня 2015 року та 17 березня 2015 року заявник була присутня у судових засіданнях та повідомлена про наступне судове засідання, призначене на 28 квітня 2015 року.
Викладене свідчить, що ОСОБА_3 була повідомленою про розгляд справи судом першої інстанції, тому не підлягає застосуванню виняткове правило (щодо загального правила частини другої статті 358 ЦПК України про присічний річний строк на апеляційне оскарження рішень судів першої інстанції), передбачене у пункту 1 частини другої цієї статті.
Щодо застосування іншого виняткового правила, за умови якого суд апеляційної інстанції може поновити строк на апеляційне оскарження та відкрити апеляційне провадження після спливу одного року з дня складання повного тексту судового рішення (пункт 2 частини другої статті 358 ЦПК України), то Верховний Суд також констатує відсутність доводів заявника про те, що пропуск зазначеного строку відбувся внаслідок виникнення обставин непереборної сили; Судом наявність таких обставин самостійно не встановлено.
Відповідно, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що наведені ОСОБА_3 підстави для відкриття апеляційного провадження не свідчать про наявність виняткових обставин, що зумовили пропуск строку на апеляційне оскарження рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 грудня 2015 року.
За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.
Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність. 
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини 
(далі - ЄСПЛ) визнає легітимними обмеженнями встановлені державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).
Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить положення res judicata 
(лат. - «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).
Безпідставне поновлення процесуального строку, пропущеного у зв`язку зі спливом тривалого періоду та за відсутності підстав, які можуть бути визнані переконливими, свідчитиме про порушення судом принципу юридичної визначеності та вимог статті 6 Конвенції.
У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за скаргою ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 грудня 2015 року, встановив, що заявник була повідомлена про розгляд справи та відсутні підстави вважати, що строк на апеляційне оскарження пропущено внаслідок виникнення обставин непереборної сили, тому подана 30 вересня 2020 року апеляційна скарга є такою, що подана із пропуском строку на апеляційне оскарження.
ОСОБА_3 об`єктивно дійсно мала реальну можливість реалізувати свої процесуальні права на подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у межах процесуальних строків, визначених законом.
Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію ОСОБА_3 своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від неї дій, спрямованих на виконання своїх процесуальних обов`язків щодо оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, заявник не надала.
За встановлених обставин, визначивши, що заявник мала об`єктивну можливість звернутися до суду апеляційної інстанції зі скаргою у встановлені процесуальним законом строки, були відсутніми обставини, що унеможливлювали своєчасне звернення цієї сторони до суду з апеляційною скаргою, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_3 процесуального строку для подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду справ мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).
З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_3 на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року є необґрунтованою.
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
Керуючись пунктом 3 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Андріївської сільської ради Макарівського району Київської області, треті особи: Головне управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний

                                                                                                            А. С. Олійник

                                                                                                            В. В. Яремко