П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 листопада 2020 р.	м.Одеса	Справа № 540/1691/20	
Головуючий в 1 інстанції: Варняк С.О.
          
          П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
          головуючого судді:  Шляхтицького О.І.
          суддів: Домусчі С.Д. ,  Семенюка Г.В. 
          розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Центрального територіального управління Національної гвардії України на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2020 року по справі № 540/1691/20 за позовом ОСОБА_1 до Центрального територіального управління Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Центрального територіального управління Національної гвардії України в якому просило суд:
- визнати протиправною бездіяльність Центрального територіального управління Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби Національної гвардії України;
- зобов`язати Центральне територіальне управління Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби Національної гвардії України.
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що він проходив військову службу на посаді старшого офіцера 2 бойової групи 1 групи спеціального призначення у Центральному територіальному управлінні Національній гвардії України.
Відповідно до витягу з наказу від 31.05.2019 № 115 був звільнений наказом командувача Національної гвардії України від 20.05.2019 № 78 о/с з військової служби Національної гвардії України та виключений зі списків особового складу Центрального територіального управління Національної гвардії України та всіх видів забезпечення.
Під час проходження військової служби позивач набув статус учасника бойових дій, оскільки в період з 03.03.2015 по 12.05.2015, з 14.12.2015 по 15.02.2016, з 08.12.2016 по 20.01.2017, з 14.06.2017 по 07.08.2017 з 29.12.2017 по 04.04.2018 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції: м. Маріуполь Донецької області, с. Успенівка Луганської області, що підтверджується довідкою від 14.05.2018 № 817 Центрального територіального управління Національної гвардії України та копією посвідчення учасника бойових дій.
Як учасник бойових дій з 2015 року набув право на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 14 календарних днів. Проте з дня набуття такого права і до дня звільнення з військової служби Центрального територіального управління Національної гвардії України така відпустка не надавалась, а відповідна грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки не виплачувалася.
09.04.2020 письмово звернувся до Центрального територіального управління Національної гвардії України із заявою про виплату грошової компенсації за всі невикористані календарні дні оплачуваної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік.
На свою заяву від відповідача отримав лист від 22.05.2020 № г-21/14-952 із додатками, яким позивачу відмовлено у виплаті зазначеної грошової компенсації.
Відмовляючи у виплаті грошової компенсації за всі невикористані дні оплачуваної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, відповідач визнає право позивача на отримання зазначеної компенсації, однак посилається на п. 10 та п. 34 Указу Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, яким затверджено "Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", а саме оскільки позивача було не звільнено, а переведено до іншого військового формування, тому йому не може бути виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки.
До вказаного листа відповідач надав довідку від 14.05.2020 № 109, згідно якої під час проходження військової служби в Національній гвардії України у 2015-2019 роках додаткова відпустка із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів, передбачена п.12 ч. 1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не надавалась.
Вважає відмову у виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки протиправною. 
Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив, у якому зазначив, оскільки відповідно до наказу командувача Національної гвардії України від 20.05.2019 № 78 о/с позивач не був звільнений з військової служби, а лише припинено (розірвано) контракт з Національної гвардією України та переведено до іншого військового формування. У зв`язку з тим, що позивача було переведено, а не звільнено, то Управління не може нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку у період 2015-2019 років як учаснику бойових дій. Крім того, додаткова відпустка, що надається учасникам бойових дій та інвалідам війни, не належить до категорії щорічних, а отже, на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток, зокрема, щодо її заміни грошовою компенсацією. Також відповідач зазначає, що рішення Верховного суду від 16.05.2019 у зразковій справі № 620/4218/18 стосується виплати грошової компенсації за невикористану основну і додаткову відпустку лише військовослужбовцям Збройних Сил України, а не військовослужбовцям Національної гвардії України чи будь-яких інших військових формувань. 
04.08.2020 до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач вважає доводи відповідача, викладені у відзиву, безпідставними. Просить позовні вимоги задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Херсонський окружний адміністративний суд рішенням від 07 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 – задовольнив повністю.
Визнав протиправною бездіяльність Центрального територіального управління Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби Національної гвардії України.
Зобов`язав Центральне територіальне управління Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби Національної гвардії України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Центральне територіальне управління Національної гвардії України подало апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, а саме не досконало проаналізовано доводи сторін та надані ними докази, тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти по справі нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач не був звільненний з військової служби, а лише припиненно (розірвано) контракт з Національною гвардією України та переведено до іншого військового формування;
- судом першої інстанції не враховано, що у разі переміщення військовослужбовця по службі невикористана ним відпустка (частини відпустки) надається за новим місцем військової служби, відповідно до вимог п. 181 «Положенням про проходження 
- суд першої інстанції не правильно стверджує, що відповідно до статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивача було виключно зі списків особового складу, а значить і звільнено з військової служби, але дане твердження суду суперечить приписам статті 26 цього Закону.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій відповідно до посвідчення серія НОМЕР_1 , виданого 16.02.2015.
Наказом командувача Національної гвардії України від 20.05.2019 № 78 о/с "По особовому складу" припинено дію контракту про проходження військової служби у Національній гвардії України, виключено зі списків особового складу Національної гвардії України та направлено для подальшого проходження військової служби до Служби безпеки України молодшого лейтенанта ОСОБА_1 (Г-011700), старшого офіцера 2-ї бойової групи 1-ї групи спеціального призначення Центрального територіального управління Національної гвардії України.
Наказом начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України (по строковій частині) від 31.05.2019 № 115 припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу Центрального територіального управління Національної гвардії України та всіх видів забезпечення ОСОБА_1 з 31.05.2019.
09.04.2020 ОСОБА_1 звернувся до начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України із заявою, у якій просив виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової щорічної відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2019 року.
Відповідно до листа Центрального територіального управління Національної гвардії України від 22.05.2020 № г-21/14-952 "Про надання відповіді" ОСОБА_1 було повідомлено, що відповідно до наказу командувача Національної гвардії України від 20.05.2019 № 78 о/с його не було звільнено з військової служби, а переведено до іншого військового формування, у зв`язку з цим Управління не може нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку у період 2015-2019 років як учаснику бойових дій. До листа було додано:
- довідка від 14.05.2020 № 109;
- довідка про види грошового забезпечення від 14.05.2020 № 37;
- витяг з наказу командувача Національної гвардії України від 20.05.2019 № 78 о/с.
Відповідно до довідки Центрального територіального управління Національної гвардії України від 14.05.2020 № 109 під час проходження військової служби в Національній гвардії України у 2015-2019 року молодшому лейтенанту ОСОБА_1 (УБД з 16.02.2015) додаткову відпустку із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів, передбачених пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", не надавалася. 
Не погоджуючись із бездіяльністю Центрального територіального управління Національної гвардії України, позивач звернувся до суду із вищенаведеними позовними вимогами.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані ОСОБА_1 календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", з 2015 року по 2019 рік.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Закону України "Про відпустки" від 15 листопад 1996 року N 504/96-ВР (далі - Закон N 504/96-ВР), Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року N 3551-XII (далі - Закон N 3551-XII), Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року N 2232-XII (далі - Закон N 2232-XII), Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року N 2011-XII (далі - Закон N 2011-XII).

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2  статті 19 Конституції України  встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
На підставі  статті 4 Закону України "Про відпустки"  установлено    такі види відпусток:1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
За правилами  статті 16 Закону України "Про відпустки"  встановлено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений  Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до  Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відповідно до пункту 12  статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема,    використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Згідно з частинами 8, 10, 17-19  статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"  передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів".
При цьому, особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій" (ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію").
Принципом який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.
Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.
Будь-який необґрунтований неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.
Отже, у порівнянні із іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивач мав таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.
Системний аналіз змісту верховенства права, вищенаведених положень законодавства дає підстави для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.
Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", затвердженого  Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.
Відтак, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої  статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", припиняється.
За змістом частини 8  статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Отже, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Так, відповідно до частини 14 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відтак, норми Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"  не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
На час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з 2015 року по 2018 рік.
Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 16.05.2019 за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18, № судового рішення в ЄДРСРУ 81798649.
За правилами частини 3 статті 291 КАС України встановлено, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
У рішенні від 16.05.2019 по справі № 620/4218/18 Верховний Суд вказав ознаки типової справи:
- позивач, фізична особа: учасник бойових дій, звільнений з військової служби;
- відповідач, суб`єкт владних повноважень: військова частина, на якій позивач перебував на забезпечені;
- підстави спору: а) фактичні - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби, ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) нормативні - норми права, які регулюють відносини між позивачем і відповідачем щодо проходження публічної (військової) служби, набуття статусу учасника бойових дій, нарахування та виплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій. Такими нормами права є: стаття 4 Закону України "Про відпустки", статті  5,  12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту",  стаття 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей",  стаття 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію";
- предмет спору: а) протиправна бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої  статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"  в період визначений підпунктами 17-18  статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"; б) стягнення невиплаченої грошової компенсацію при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в період визначений підпунктами 17-18 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей";
- відносини, що регулюються одними нормами права - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби та які регулюються нормами Закону України "Про відпустки",  Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту",  Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей",  Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію";
- позивачами заявлено аналогічні вимоги: а) визнати протиправною бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) зобов`язати військову частину нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Такий самий суб`єктний склад сторін та предмет спору і в справі № 540/1691/20.
Отже, справа № 540/1691/20 є типовою справою, і суд першої інстанції обґрунтовано врахував правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/19.
Згідно з пунктом 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі "ZWIERZYСSKI v. POLAND", Арр. 34049/96, 19 June 2001 позбавлення майна, може бути виправданим, лише якщо воно відбувається в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Крім того, будь-яке втручання у право власності має відповідати критерію пропорційності.
Під час втручання необхідно дотримуватися "справедливої рівноваги" між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основних прав людини (рішення у справі CASE OF PRESSOS COMPANIA NAVIERA S.A. AND OTHERS v. BELGIUM, App. № 17849/91, 20 November 1995). Цю рівновагу буде порушено, якщо людині доведеться нести надто специфічний або надмірний тягар.
При цьому, розглядаючи питання, які мають загальний інтерес, органи державної влади повинні діяти коректно і дуже послідовно (рішення у справі "BEYELER v. ITALY", App. № 33202/96, 5 January 2000). Крім того, як охоронець громадського порядку держава має моральне зобов`язання бути взірцевою, вона повинна стежити за тим, щоб такими були й державні органи, що захищають публічний порядок.
Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про Національну гвардію України» від 13.03.2014 № 876-VII (далі - Закон № 876-VII) Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від злочинних та інших протиправних посягань, охорони громадського порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.
Національна гвардія України бере участь відповідно до закону у взаємодії зі Збройними Силами України у відсічі збройній агресії проти України та ліквідації збройного конфлікту шляхом ведення воєнних (бойових) дій, а також у виконанні завдань територіальної оборони.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до частини першої статті 2 якого, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною 2 цієї статті передбачено, зокрема, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення).
Указом Президента України "Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України" від 10.12.2008 № 1153 дія Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України поширюються на військовослужбовців Національної гвардії України (пункт 3 Указу Президента України № 1153).
Пункт 10 Положення свідчить про те, що військовослужбовці можуть бути направлені для проходження військової служби до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - інші військові формування) з виключенням їх зі списків особового складу Збройних Сил України, а військовослужбовці інших військових формувань можуть бути прийняті до Збройних Сил України із зарахуванням їх до списків особового складу Збройних Сил України.
Відповідно до пункту 34 цього Положення, контракт припиняється (розривається):
у день закінчення строку контракту;
у день набрання чинності новим контрактом - у разі зміни військовослужбовцем одного виду військової служби на інший;
у день, зазначений у наказі командира (начальника) військової частини по стройовій частині про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (у разі дострокового припинення (розірвання) контракту, звільнення з військової служби або направлення для проходження військової служби до іншого військового формування з виключенням зі списків особового складу Збройних Сил України);
у день набрання чинності контрактом про навчання у разі вступу особи рядового складу, сержантського та старшинського складу, яка проходить військову службу за контрактом, до вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу;
у день, що настає після дня смерті (загибелі) військовослужбовця або дня визнання його судом безвісно відсутнім чи оголошення померлим.
За приписами розділу VIII. Відпустки п.180, п. 181 Положення вбачається, що військовослужбовці мають право на відпустки. 
Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до порядку, встановленого Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються:
1) щорічні відпустки:
основна відпустка;
додаткова відпустка за виконання обов`язків військової служби, яке пов`язано з нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я;
інші додаткові відпустки, передбачені законом;
2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням;
3) творчі відпустки;
4) соціальні відпустки:
відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами;
відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;
відпустка у зв`язку з усиновленням дитини;
додаткова відпустка військовослужбовцям, які мають дітей;
відпустка для лікування у зв`язку з хворобою;
5) відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин.
Щорічні додаткові відпустки можуть бути використані одночасно зі щорічною основною відпусткою або в інший строк з урахуванням побажання військовослужбовців та інтересів військової служби. Їх тривалість не впливає на тривалість щорічної основної відпустки.
У разі переміщення військовослужбовця по службі невикористана ним відпустка (частина відпустки) надається за новим місцем військової служби.
За п.110 Положення передбачено, що переміщення військовослужбовців здійснюється в разі, коли звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних посадових осіб.
Переміщення осіб рядового складу, сержантського та старшинського складу за наявності обґрунтованих підстав з урахуванням висновків атестування, рекомендацій їх безпосередніх і прямих начальників на підставі клопотань командирів (начальників), які порушили питання про переміщення, здійснюється:
- між з`єднаннями, військовими частинами, оперативними командуваннями - наказами посадової особи, якій підпорядковані відповідні види Збройних Сил України, з`єднання, військові частини та оперативні командування;
- між видами Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані начальникам структурних підрозділів Генерального штабу Збройних Сил України, - наказом першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України;
- між військовими частинами видів, родів військ (сил) Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані Міністерству оборони України, - наказом керівника служби персоналу Міністерства оборони України.
Форма та порядок надання клопотання визначаються Міністерством оборони України.
Переміщення осіб офіцерського складу між видами Збройних Сил України, з`єднаннями, військовими частинами та оперативними командуваннями, здійснюється наказами посадової особи, якій підпорядковані відповідні види Збройних Сил України, з`єднання, військові частини та оперативні командування, крім посад, що належать до повноважень вищої посадової особи.
Призначення на посади, що належать до номенклатури посад нижчої посадової особи, здійснюється наказами тих командирів (начальників), до номенклатури призначення яких належать посади, з яких переміщуються військовослужбовці.
Приписами п.112 Положення зазначено, що військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення, а також якщо з урахуванням вчиненого правопорушення військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній із керівництвом підлеглими особами.
Зазначене переміщення здійснюється без згоди військовослужбовця, крім таких випадків:
- неможливість проходження військовослужбовцем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії;
- неможливість проживання членів сім`ї військовослужбовця за станом здоров`я в місцевості, до якої його переміщують, відповідно до документів, які це підтверджують;
- потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, відповідно до документів, які це підтверджують.
Військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом, переміщується у зв`язку із службовою необхідністю та за станом здоров`я на нове місце військової служби без його згоди.
Відповідно до статті 77 КАС Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В ході розгляду справи позивач довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апеляційної скарги.

Посилання апелянта на те, що позивач не був звільненний з військової служби, а лише припиненно (розірвано) контракт з Національною гвардією України та переведено до іншого військового формування, суд відхиляє, оскільки Положення про проходження громаданями України військової служби у Збройних Силах України, яке затверджено Указом Президента України від 10 грудня 2008 року не передбачає переведення військовослужбовців.
Довод апелянта про не правильне застосування судом першої інстанції норм статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є не обгрунтованим, оскільки наказом від 31.05.2019 № 115 позивач був звільненний з посади з військової служби Національної гвардії України та виключений зі списків особового складу Центрального територіального управління Національної гвардії України та всіх видів забезпечення.
Посилання апелянта на те, що у разі переміщення військовослужбовця по службі невикористана ним відпустка (частини відпустки) надається за новим місцем військової служби, відповідно до вимог п. 181 Положення, суд вважає непереконливими, дана норма пункту Положення застосовується до військовослужбовців, які переміщенні по службі за відповідними наказами посадової особи, якій підпорядковані відповідні види Збройних Сил України, з`єднання, військові частини та оперативні командування, крім посад, що належать до повноважень вищої посадової особи (п.п. 110-114 «Положення про проходження громаданями України військової служби у Збройних Силах України»).
Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Центрального територіального управління Національної гвардії України залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2020 року по справі № 540/1691/20 – залишити без змін.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Домусчі С.Д.    Семенюк Г.В.