ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/5636/18                                                             

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Бужак Н. П.
Суддів: Костюк Л.О., Кобаль М.І.
За участю секретаря: Кондрат Л.Г.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області та Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Голови Державної міграційної служби України Соколюка Максима Юрійовича, Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Голови Державної міграційної служби України Соколюка Максима Юрійовича Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, в якому просить скасувати наказ №80-кт від 13.04.2018 року "Про звільнення ОСОБА_1 " та поновити її на посаді заступника начальника Бахмутського міського відділу ГУ ДМС в Донецькій області, стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з дати звільнення.
Адміністративний позов позивачка мотивує тим, що її звільнення за угодою сторін ( п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України та ч.2 ст.86 Закону України "Про державну службу") мало вимушений характер, під психологічним тиском з боку начальника Бахмутського міського відділу ГУ ДМС у Донецькій області та під час, коли їй було висунуто підозру в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. Будучи в психологічно подавленому та хворобливому стані, була вимушена під тиском свого начальника, а саме під загрозою звільнення у зв`язку з тим, що не пройшла випробування, написати заяву на звільнення за угодою сторін. Також позивачка звертає увагу суду, що її звільнення відбуло під час лікарняного.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року адміністративну справу передано на розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва.
Відповідно до рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 серпня 2020 року  позовні вимоги задоволено повністю.
Не погодившись з рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 серпня 2020 року Головне управлінні Державної міграційної служби в Донецькій області  та Державна міграційна служба України подали апеляційні скарги в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції повністю та прийняти рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження. 
Підстав для задоволення клопотання представника Головного управління ДМС в Донецькій області про слухання справи за його участю в режимі відеоконференції, колегія суддів не встановила, а тому з огляду на вищевикладене колегія суддів ухвалою від 07 грудня 2020 року відмовила у його задоволенні.
З аналогічних підстав колегія суддів вважає за необхідне відмовити Державній міграційній службі України у задоволенні клопотання про розгляд справи за участю  представника  відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та додані до справи докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційа скарга  підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що  наказом голови ДМС Соколюк М.Ю. №410-к від 23.08.2017 року позивачку було призначено на посаду заступника начальника Бахмутського МВ ГУ ДМС у Донецькій області, як таку, що пройшла конкурсний відбір, з встановленням випробування строком на 6 місяців.
07 лютого 2018 року позивачку повідомлено про підозру в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області  від 07.04.2018 року позивачку відсторонено від посади до 07.04.2018 року, про що видано наказ відповідача 2 від 21.02.2018 року №29-кт. 
12 квітня 2018 року позивачка власноручно написала заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін з 13.04.2018 року.
Окрім того, 13.04.2018 року позивач написала заяву з проханням вважати її заяву про звільнення із займаної посади від 12.04.2018 року не дійсною, яка мотивована тим, що таку заяву було нею написано під тиском та загрозами начальника Бахмутського МВ ГУ ДМС України в Донецькій області ОСОБА_2 , а також вказала, що вона проти звільнення.
Наказом відповідача №80-кт від 13.04.2018 року "Про звільнення ОСОБА_1 " позивача звільнено з посади за угодою сторін відповідно до ст. 36 Кодексу законів про працю України. Підстава звільнення - заява позивача.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, что позивачка перебувала на лікарняному в день її звільнення. Окрім того, оскільки заяву про звільнення з роботи позивачка написала фактично з власної ініціативи, мала право відкликати таку заяву, а відповідач не мав права на звільнення її з роботи.
Колегія суддів не може погодитись з такими доводами суду першої інстанції з огляду на наступне.
Надаючи правову оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи, Верховний Суд виходить з такого.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
За приписами частини першої статті 21 КЗпП України       трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).
З обставин цієї справи слідує, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу стала особиста письмова заява позивача, що містила прохання звільнити її із займаної посади за угодою сторін.
Зі змісту заяви, датованої 10.04.2018 року, яка міститься в матеріалах справи (а.с.73) убачається , що позивачка власноручно написала заяву про звільнення її з посади за угодою сторін з 13.04.2018 року.
При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).
За такого правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11 липня 2018 року у справі № 814/2853/16, постанові від 19.07.2019 року у справі №452/1839/16.
Як установлено судом та підтверджено матеріалами справи, заяву про відмову від заяви про звільнення за угодою сторін позивачка написала 13.04.2018 року як таку, що написана під тиском.
Із долученого до справи фіскального чеку ПАТ «Укрпошта» м. Краматорськ убачається, що позивачка направила заяву до відповідача поштовою кореспонденцією 13.04.2018 року о 17:37:54, тобто після 17 години наступного дня після подачі заяви (а.с.21-23).
13.04.2018 року це п`ятниця, останній робочий день неділі і робочий день згідно КЗпП закінчується о 16 год. 45 хв. Тобто вищезазначена кореспонденція направлена позивачкою вже після закінчення робочого дня 13.04.2018 року (п`ятниця).
Однак, відповідачем не висловлено згоди щодо анулювання раніше досягнутої домовленості про звільнення позивача, про що позивачку повідомлено листом від 30 червня 2016 року № 32/2016.
Окрім того, колегія суддів зазначає наступне.
Так, серед підстав для припинення трудового договору КЗпП України у статті 36 окремо виділяє угоду сторін та розірвання трудового договору з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП).
Основною відмінністю між звільненням за угодою (або ж згодою) сторін та звільненням з ініціативи працівника є вираження бажання обох сторін одночасно у випадку угоди сторін та, відповідно, наявність бажання лише працівника у випадку припинення трудових відносин за його ініціативою.
Тобто, звільнення за угодою сторін передбачає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. У свою чергу, звільнення з ініціативи працівника не передбачає обов`язкової наявності згоди роботодавця на таке звільнення, оскільки в даному випадку працівник реалізовує своє право, передбачене трудовим законодавством, а роботодавець вимушений погодитись зі звільненням працівника незалежно від свого бажання.
Отже, законність припинення трудових відносин за угодою сторін фактично поставлено у залежність від наявності взаємної згоди працівника та роботодавця на таке звільнення.
Разом із тим, за пунктом 1 статті 36 КЗпП України       безстроковий трудовий договір може бути припинено у будь-який строк, стосовно якого досягли домовленості працівник та роботодавець. Такий строк може бути як меншим, так і перевищувати встановлений для звільнення за власним бажанням двотижневий період.
При цьому, дату припинення трудових відносин за угодою сторін сторони (працівник і роботодавець) визначають за взаємною домовленістю.
Верховний Суд України у постанові Пленуму від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» наголосив, що при досягненні домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді на це роботодавця і працівника (пункт 8).
У контексті зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що відкликання заяви позивачкою від 12.04.2018 року про звільнення із займаної посади за угодою сторін могло б мати місце лише у випадку на це згоди Державної міграційної служби України та Голови Державної міграційної служби України.
Тому, враховуючи ненадання такої згоди  голови ДМС України на погодження заяви позивачки про відкликання її заяви про звільнення за угодою сторін від 13.02.2018 року, колегія суддів вважає, що звільнення позивачки відбулося у порядку та спосіб, що визначені законодавством про працю.
Колегія суддів критично оцінює доводи позивачки про те, що заява про звільнення на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України написана нею під тиском та погрозами начальника Бахмутського МВ ГУ ДМС України в Донецькій області, оскільки матеріали справи не містять доказів здійснення на позивачку тиску, погроз, примушування до написання заяви про звільнення.
Щодо доводів позивачки про звільнення її з роботи в період тимчасової непрацездатності, колегія суддів зазначає наступне.
Так , чинним трудовим законодавством  визначено, що працівник не може бути звільнений з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його  тимчасової непрацездатності, окрім звільнення за п.5 ст. 40 КЗпП України, а також перебування у відпустці.
Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не повинно проводитись, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний лист про його тимчасову непрацездатність.
Чинний Кодекс Законів про працю України не містить прямої норми яка б забороняла звільнення працівника в період перебування на лікарняному у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Окрім того, як вже зазначено колегією суддів вище, серед підстав для припинення трудового договору КЗпП України у статті 36 окремо виділяє угоду сторін та розірвання трудового договору з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП).
У справі, що розглядається, позивачка виявила бажання припинити трудовий договір за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), про що свідчить зміст поданої нею заяви про звільнення.
У постанові Верховного Суду від 02.09.2019 року (КЦС) у справі № 401/30/17-ц та постанові Верховного Суду від 22.11.2019 року (КАС) у справі №813/740/17 суд зазначає, що доводи позивачів на те, що їх звільнили у період тимчасової непрацездатності, є «безпідставними», адже в даному разі мало місце звільнення за угодою сторін, тому таке звільнення є цілком правомірним.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції  прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та  порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право:  2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області та Державної міграційної служби України задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 серпня 2020 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення наступного змісту.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Голови Державної міграційної служби України Соколюка Максима Юрійовича, Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області   про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Судя-доповідач:                                                                                Бужак Н.П.

Судді:                                                                                          Костюк Л.О.

                                                                                                    Кобаль М.І.