ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1522/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №696/915/18 Категорія: 310040000 	Чепурний О. П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       06 жовтня 2020 року  м. Черкаси

Колегія суддів Черкаського апеляційного суду у складі суддів: 

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.  
секретар: Торопенко Н.М.
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ;
відповідач -  ОСОБА_2 ; 
третя особа - Орган опіки та піклування Кам`янської районної державної адміністрації Черкаської області;
особа, що подала апеляційну скаргу -  ОСОБА_1 ; 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 08 травня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Кам`янської районної державної адміністрації Черкаської області про позбавлення батьківських прав, 
в с т а н о в и л а :

В вересні 2018 року  ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Кам`янської районної державної адміністрації Черкаської області про позбавлення батьківських прав. 
В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що між  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 19 листопада 2011 року був зареєстрований шлюб. Від шлюбу у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
15 листопада 2013 року рішенням Кам`янського районного суду, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.
Крім стягнених аліментів, які відповідач платив невчасно і не в повному обсязі, ніякої іншої матеріальної допомоги на утримання дитини ОСОБА_2 не надав. Дитина не отримувала подарунків на день народження і на інші свята. Відповідач по справі ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, не цікавиться її життям та здоров`ям, не відвідував дитину вдома, не піклується про її фізичний та духовний розвиток. 
Просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 . Зобов`язати орган опіки та піклування надати висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача. 
Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 08 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що позивачем не доведено ухилення батьком від виконання своїх обов`язків по вихованню дочки. Наявність заборгованості по сплаті аліментів не дає підстав позбавляти особу батьківських прав.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважаючи, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просила суд рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 08 травня 2020 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на те, що відповідач не спростовує свою винуватість у навмисному ухиленні від виховання дитини, що засвідчується його усвідомленими діями, пов`язаними з неявкою на жодне засідання комісії служби у справах дітей, ненадання відзиву на поданий позов. Дані обставини свідчать про абсолютну байдужість відповідача до виховання дитини.
Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя зокрема: не забезпечує необхідне харчування, медичного догляду, лікування та оздоровлення дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання.
Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу сторони не скористалися.
Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом. 
Перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
Судом першої інстанції встановлено, що між  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 19 листопада 2011 року був зареєстрований шлюб. Від шлюбу у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
15 листопада 2013 року рішенням Кам`янського районного суду, шлюб між сторонами було розірвано.
Відповідно до рішення Комісії з питань захисту прав дитини Кам`янської районної державної адміністрації Черкаської області від 28.02.2018 року №4/13 позивачці відмовлено у задоволенні її заяви щодо необхідності порушення питання про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та надано останньому трьохмісячний термін для налагодження стосунків з малолітньою дочкою ОСОБА_3 . 
Згідно рішення Комісії з питань захисту прав дитини Кам`янської районної державної адміністрації Черкаської області від 22 серпня 2018 року №12/54 комісія вирішила рекомендувати службі у справах дітей райдержадміністрації підготувати висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та відповідність його інтересам малолітньої дочки ОСОБА_3 .
Висновком Кам`янської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та відповідність його інтересам малолітньої дочки ОСОБА_3 від 14 вересня 2018 року №216/01-28, Кам`янська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне порушити щодо ОСОБА_2 питання про позбавлення його батьківських прав щодо дочки ОСОБА_3 , що у повній мірі відповідатиме інтересам дитини, яка залишається на утриманні матері ОСОБА_1 , яка і надалі зобов`язується створювати належні умови для виховання, утримання, забезпечення навчання дочки, нести повну відповідальність за збереження життя та здоров`я дитини.
Згідно до змісту статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя. 
Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.
Згідно статті 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Частиною 1 статті 12 ЗУ «Про охорону дитинства», визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
З аналізу діючого законодавства вбачається, що позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки стосовно дитини. Позбавлення батьківських прав можливе виключно на підставі рішення суду. 
Частиною 1 статті 164 СК встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав, а саме: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Відповідно до пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. 
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.
Згідно частини 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України"). 
Європейський суд з прав людини зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому звертає увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини.
В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та в ході розгляду справи такі докази позивачем суду надані не були
А тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність заборгованості по сплаті аліментів не дає підстав позбавляти особу батьківських прав, адже позивачем не доведено, що відповідач має змогу сплачувати аліменти, але навмисно ухиляється від цього, не бажаючи виконувати свій обов`язок.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для матері, так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.
Відповідно до частини 5 статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Висновок Кам`янської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та відповідність його інтересам малолітньої дочки ОСОБА_3 від 14 вересня 2018 року №216/01-28 не містить стверджувальної частини про необхідність позбавлення батьківських прав.
Статтями 111 та 114 Закону України від 26 квітня 2001 року «Про охорону дитинства», визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. При цьому діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Згідно зі статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, недоторканності свого житла і таємниці своєї кореспонденції. Не допускається втручання державної влади у здійснення цього права, крім випадків, коли це втручання передбачене законом і необхідне у демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, громадського спокою або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинам, для охорони здоров`я чи моральності або для захисту прав і свобод інших осіб.
Посилання скаржника в своїй апеляційній скарзі про те, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя зокрема: не забезпечує необхідне харчування, медичного догляду, лікування та оздоровлення дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, є безпідставним та не спростовує висновків суду першої інстанції.
Таким чином позивачем не надано, як в суд першої інстанцій так і до суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке б призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає до залишення без задоволення, а судове рішення - без змін. 
Інші доводи наведені в обгрунтування апеляційної скарги суттєвими не являються та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджені матеріалами справи.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 

п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 -  залишити без задоволення. 
Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 08 травня 2020 року - залишити без змін. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України. 

Судді 

Повний текст постанови складений 07 жовтня 2020 року.