КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року                                                                                                      місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 755/12821/19
номер провадження: 22-ц/824/10159/2020 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Ольги Леонідівни на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 квітня 2020 року у складі судді Гаврилової О.В., у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «ПриватБанк», де заповнив і підписав анкету-заяву від 30 вересня 2010 року, на підставі якої банк надав йому кредит у розмірі 11 000 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.
Позивач вказував, що за умовами договору про надання банківських послуг позичальник мав своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконує цих обов`язків, має заборгованість, яка станом на 15 липня 2019 року становить 23 741 грн                53 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 10 395 грн 88 коп., заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 4 558 грн 91 коп., пеня за прострочене зобов`язання у розмірі 6 472 грн 07 коп., пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн 00 коп. у розмірі 707 грн 93 коп., штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн 00 коп. та штраф (процентна складова) у розмірі 1 106 грн 74 коп.
З урахуванням наведеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 30 вересня 2010 року у розмірі                       23 741 грн 53 коп. та судові витрати у розмірі 1 921 грн 00 коп. 
РішеннямДніпровського районного суду міста Києвавід 13 квітня 2020 року у задоволені позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник АТ «КБ «ПриватБанк» - Крилова О.Л. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції помилково послався на правовий висновок, висловлений у постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, оскільки він не стосується даних правовідносин. Вказує, що позивачем надано суду розрахунок заборгованості, копія анкети - заяви позичальника, витяг з Тарифів, Умови та правила надання банківських послуг, однак відповідач заперечень проти позову банку не подав, розмір заборгованості, в тому числі відсотків, не спорював, факт укладення договору, отримання кредитних коштів та ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, не заперечував, а тому вважає, що висновки суду про те, що відповідач не був ознайомлений з вказаними документами, ґрунтується на припущеннях.
Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у наданій позивачем анкеті - заяві від 30 вересня 2010 року відповідач висловив свою згоду про оформлення договору, отримання кредитної картки «Універсальна» та особистим підписом засвідчив власне волевиявлення про те, що він згоден з тим, що дана заява разом з пам`яткою клієнта і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним і банком договір про надання банківських послуг, він ознайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які були надані йому у письмовому вигляді. Також відповідач своїм підписом ствердив те, що він ознайомлений зі всіма істотними умовами кредитного договору згідно довідки від 30 вересня 2010 року про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», в якій зазначено тип катки, тип кредитної лінії, базова відсоткова ставка за користування кредитом (2,5 %), розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, порядок та розміри нарахування пені та штрафів, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів. 
Вказує, що саме по собі посилання на не ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі №428/2873/17. 
Зазначає, що дії відповідача щодо користування кредитним коштами свідчать про визнання ним заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування, розрахунок заборгованості підтверджує розмір заборгованості, який відповідач не оскаржив. Доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відповідачем суду не надано.  
Відповідач  ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Направлене відповідачу ОСОБА_1 судове повідомлення із копією ухвали апеляційного суду про відкриття провадження і копією апеляційної скарги повернулося до Київського апеляційного суду із відміткою пошти, що особа за даною адресою не знаходиться, що у свою чергу відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України вважається врученням судової повістки.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 23 741 грн 53 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. 
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає не в повному обсязі. 
Судом встановлено, що 30 вересня 2010 року відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» та заповнив і підписав анкету-заяву, на підставі якої банк надав йому грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 11 000 грн 00 коп., що підтверджується копією анкети-заяви (а.с.11), копією паспорта відповідача (а.с.28), розрахунком заборгованості за кредитним договором від 30 вересня 2010 року (а.с.4-10).
Також встановлено, що відповідач користувався отриманими кредитними коштами і здійснював періодичне погашення кредиту, що підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості. 
Однак погашення відповідачем кредиту відбувалось не в повному обсязі. Останнє погашення кредиту відповідач здійснив 31 січня 2019 року на суму 114 грн 21 коп., після чого оплати не проводились, хоча відповідач використовував кредитні кошти. Внаслідок цього станом на 15 липня 2019 року у відповідача утворилась заборгованість за тілом кредиту у розмірі 10 395 грн 88 коп. та прострочена заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4 558 грн 91 коп., що підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог повністю, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності. Зокрема, суд зазначив, що у матеріалах справи відсутні дані про суму погодженого банком кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії, а тому перевірити розмір заборгованості по тілу кредиту, процентів, пені та штрафів, які вказані у розрахунку заборгованості, не є можливим. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме з наявними у справі Умовами та правилами надання банківських послуг ознайомився і погодився відповідач, підписуючи анкету-заяву від 30 вересня 2010 року. Також суд зазначив, що у даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювались самим АТ КБ «ПриватБанк» з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. 
Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.
Вирішуючи спір, суд дав невірну оцінку наявним у справі доказам щодо наявності між сторонами кредитних правовідносин.
Так, на підтвердження своїх вимог позивач надав суду першої інстанції копію анкети-заяви відповідача ОСОБА_1 , яка підписана відповідачем 30 вересня 2010 року і містить докладну інформацію щодо особи позичальника, зокрема, дату його народження, індивідуальний податковий номер, серію, номер паспорта і дату його видачі, адресу проживання, номер мобільного телефону та інші.
Відомості в анкеті-заяві повністю відповідають наданій банком копії паспорта відповідача.
Також, банк надав розрахунок боргу, який містить детальну інформацію про рух коштів по кредитній картці і підтверджує факт користування позичальником кредитними коштами, в тому числі нерегулярне внесення коштів на погашення кредиту. Із наведеного розрахунку вбачається, що відповідач здійснював погашення кредиту у розмірі від 00 грн 42 коп. до           5 900 грн 00 коп.
Вказані документи належним чином посвідчені і не спростовані відповідачем. Будь-яких доказів про те, що позивач подав недостовірні документи матеріали справи не містять.
За таких обставин, відхиливши надані позивачем докази, які у їх сукупності є належними, допустимими та достатніми на підтвердження вимог, за відсутності заперечень відповідача проти них, суд дав їм неналежну оцінку та порушив принцип змагальності, передбачений ч.3 ст.2 ЦПК України.
На думку колегії суддів допущене судом порушення норм процесуального права призвело до обмеження прав позивача на справедливий суд, передбачений ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства і згідно з ч.1 якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Отже, наведені вище докази у своїй сукупності та взаємозв`язку є належними, допустимими, достовірними та достатніми у розумінні ст.ст.77-80 ЦПК України, і підтверджують факт звернення відповідача до банку, отримання ним кредитних коштів та виникнення між сторонами кредитних правовідносин і спростовують висновки суду про недоведеність даних обставин.
Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не   грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов АТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Судом встановлено, що 30 вересня 2010 року відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» та заповнив і підписала анкету-заяву, на підставі якої банк надав йому грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 11 000 грн 00 коп., що підтверджується копією анкети-заяви та копією паспорта відповідача.
Отже, між сторонами виникли права і обов`язки, які ґрунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит».
Також встановлено, що відповідач користувався отриманими кредитними коштами і здійснювала періодичне погашення кредиту. Останнє погашення кредиту відповідач здійснив 31 січня 2019 року на суму 114 грн 21 коп., після чого оплати відсутні, що підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості. 
Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.
Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.
Згідно зі ст.610 ЦК Українипорушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. 
Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК Україниу разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Оскільки позичальник ОСОБА_1 користувався отриманими кредитними коштами і не повернув їх в повному обсязі, то суд згідно з законом стягує із відповідача на користь банку заборгованість за тілом кредиту у розмірі у розмірі 10 395 грн 88 коп. та заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 4 558 грн 91 коп.
За таких обставин позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за простроченим тілом кредиту є обґрунтованими і підлягають до задоволення.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог банку про стягнення з відповідача пені за прострочене зобов`язання у розмірі 6 472 грн 07 коп., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн 00 коп. у розмірі 707 грн 93 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн 00 коп. та штрафу (процентна складова) у розмірі 1 106 грн 74 коп., з таких підстав. 
Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
В матеріалах справи наявна анкета-заява, на підставі якої відповідач отримав грошові кошти, і яка не містить умови договору про встановлення відповідальності у вигляді пені за прострочене зобов`язання, пені за несвоєчасність сплати боргу, штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова) та їх визначеного розміру.
За таких обставин, з огляду на відсутність домовленості між сторонами щодо умов й розміру сплати пені за прострочене зобов`язання, пені за несвоєчасність сплати боргу, штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог                     АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача пені за прострочене зобов`язання, пені за несвоєчасність сплати боргу, штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова).
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 за позовом               АТ КБ «ПриватБанк» до громадянина про стягнення боргу за кредитним договором від                     18 лютого 2011 року, де Велика Палата, скасовуючи рішення судів в частині стягнення процентів та пені і ухвалюючи нове рішення про відмову в позові в цій частині, вказала, що відсутність в анкеті-заяві домовленості про сплату процентів і неустойки не дає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в цій частині повно з`ясував обставини справи, дав їм належну оцінку і ухвалив рішення в цій частині з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав доводи апеляційної скарги                   АТ КБ «ПриватБанк» про те, що сторони у потрібній формі досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає анкету-заяву позичальника, Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку, в тому числі, досягли згоди щодо розміру процентів і неустойки, як такі, що не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Посилання представника позивача на наявні у матеріалах справи Умови та правила надання банківських послуг, є безпідставними, оскільки зазначені Умови не містять підпису відповідача. Доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме з цими Умовами ознайомилась, погодилась і мала на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.
Саме така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі                 № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.
Аналогічна позиція викладена у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де Велика Палата, зазначила, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які наявні в матеріалах справи, не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як складову частину спірного кредитного договору, укладеного між сторонами 30 вересня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети, в частині права банку здійснювати нарахування процентів.
Це ж стосується доводів скарги про те, що розмір неустойки (пеня, штраф) визначається Умовами та правилами надання банківських послуг.
Згідно ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою (штрафом, пенею).
Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.
За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Як вже зазначалося, Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про встановлення такого виду забезпечення виконання зобов`язання як неустойка (пеня, штраф), що відповідає наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду.
Апеляційна скарга містить посилання на неврахування судом того факту, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору приєднання, який регулюється ст.634 ЦК України і згідно якого сторона може лише приєднатися до такого договору і не може запропонувати свої умови договору, а тому відсутність підпису позичальника в Умовах та правилах надання банківських послуг не свідчить про не укладення договору.
Колегія суддів відхиляє такі доводи з викладених вище підстав, оскільки підпис відповідача в Умовах та правилах надання банківських послуг відсутній, а позивачем у свою чергу не надано доказів, що саме ці Умови або їх відповідна редакція існували чи були чинними на момент написання відповідачем анкети-заяви і не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що  відповідач своїм підписом ствердив те, що він ознайомлений зі всіма істотними умовами кредитного договору згідно довідки від 30 вересня 2010 року про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», в якій зазначено тип катки, тип кредитної лінії, базова відсоткова ставка за користування кредитом (2,5 %), розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, порядок та розміри нарахування пені та штрафів, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки ця довідка не є належним доказом досягнення згоди між сторонами при укладенні договору щодо умов кредитування, так як відсутні самі умови договору про ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Посилання представника позивача на необхідність врахування судової практики Верховного Суду, зокрема, висновки Верховного Суду, викладені у постановах: від                          15 червня  2018 у справі №922/2263/16, від 11 вересня 2019 у справі №153/1334/16, від                     18 грудня 2019 у справі №205/2825/18, від 28 березня 2019 року у справі №428/2873/17, від 11 вересня 2019 року у справі №642/5533/15-ц, у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №750/6058/17-ц, від 23 грудня 2019 року у справі №375/250/18, суперечать положенням процесуального закону з таких міркувань.
З урахуванням логічного й системного тлумачення положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.
Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду.
Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню не висновки, що міститься у наведених скаржником постановах суду касаційної інстанції, а висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, який і врахований апеляційним судом при вирішенні спору.
Посилання в апеляційній скарзі на виписку про рух коштів по рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , за період з 01 січня 2010 року по 01 червня 2020 року, довідку про зміну умов кредитування та довідку про отримання відповідачем кредитних карток, які додані представником позивача до апеляційної скарги (а.с.69-80), не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки вказані документи подані представником позивача з порушенням процесуальних строків подання доказів.
Згідно з ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
З матеріалів справи вбачається, що надана представником позивача апеляційному суду вказана вище виписка про рух коштів по рахунку, довідка про зміну умов кредитування та довідка про отримання відповідачем кредитних карток, які додані представником позивача до апеляційної скарги, не були подані до суду першої інстанції та вони не були предметом розгляду у суді першої інстанції.
Представник АТ КБ «ПриватБанк» не надала апеляційному суду доказів неможливості подання вказаної виписки по рахунку, довідки про отримання відповідачем кредитних карток та довідки про зміну умов кредитування до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, а відтак ця виписка по рахунку, довідка про отримання відповідачем кредитних карток та довідка про зміну умов кредитування не можуть бути прийняті апеляційним судом відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України. 
Оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.263 ЦПК України помилково відмовив у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту та за простроченим тілом кредиту, то колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині не може бути залишене в силі та відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі      10 395 грн 88 коп. та заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі                     4 558 грн 91 коп., з наведених вище підстав.
Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
АТ КБ «ПриватБанк» за подання позову до суду сплатило судовий збір у розмірі                 1 921 грн 00 коп., а за подання апеляційної скарги - 2 881 грн 50 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і частково задовольняє позов АТ КБ «ПриватБанк», то понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 3 025 грн 09 коп.
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівнизадовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 квітня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту, за простроченим тілом кредиту, а також в частині розподілу судових витрат - скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.
Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та за простроченим тілом кредиту -задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі                         10 395 грн 88 коп. та заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 4 558 грн                     91 коп.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 3 025 грн 09 коп.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.
Головуючий
 
Судді: