ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 р.	Справа № 480/557/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Макаренко Я.М. ,
за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.
представника позивача Нємцева В.А.
представника відповідача Непийпа Р.О.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.03.2020 року, головуючий суддя І інстанції: О.М. Кунець, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 25.03.20 року по справі № 480/557/20
          за позовом         ОСОБА_1  
          до        Головного управління Державної податкової служби у Сумській області                
          про визнання протиправними та скасування вимог,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до  Головного управління ДПС у Сумській області  про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 14 лютого 2019 року №Ф-2808-54У на суму 18276,72 грн., від 16 травня 2019 року №Ф-2808-54У на суму 2754,18 грн. та від 11 листопада 2019 року №Ф-2808-54У на суму 5508,36 грн.
В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що на його думку, зазначені вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску є необгрунтованими, протиправними та такими, що порушують його права та інтереси. 
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25.03.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Сумській області про визнання протиправними та скасування вимог – задоволено.
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Сумській області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 14 лютого 2019 року №Ф-2808-54У на суму 18276грн. 72 коп., складену відносно ОСОБА_1 
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Сумській області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 16 травня 2019 року №Ф-2808-54У на суму 2754 грн. 18 коп., складену відносно ОСОБА_1 .
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Сумській області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 11 листопада 2019 року №Ф-2808-54У на суму 5508грн. 36 грн., складену відносно ОСОБА_1 .
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що на його думку, позивачем не було надано доказів, які б підтверджували сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування Комунальним підприємством по експлуатації та ремонту житла «ГОСПОДАР» за ОСОБА_1 як за найманого працівника. Наявні в матеріалах справи докази, а саме, копія трудової книжки позивача та довідки № 1 від 21.01.2020 року, № 2 від 21.01.2020 року відображають лише факт працевлаштування, але не підтверджують сплату КП «ГОСПОДАР» єдиного внеску, на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ОСОБА_1 як за найманого працівника. При цьому, відсутня інформація щодо фактичної сплати єдиного внеску і зарахування до відповідного бюджету. Тому цей лист не можна вважати належним і допустимим доказом сплати позивачем єдиного соціального внеску за відповідні періоди.
Відповідач звертає увагу, що Закон № 2464 розмежовує всіх платників єдиного внеску, до яких входять, як фізичні особи - підприємці, так і особи, які провадять незалежну професійну діяльність; члени фермерського господарства; особи, які беруть добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування; центральний орган виконавчої влади.
В Законі № 2464-УІ не передбачено взаємовиключення одного платника іншим, а навпаки, чітко прописані умови нарахування, сплати та подачі звітності по єдиному внеску по кожному окремому з перелічених у частині першій статті 4 Закону № 2464-УІ платнику.
Отже, відповідач зауважує, що фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування і є одночасно найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе як фізичні особи-підприємці. Сплата єдиного внеску у такому разі не здійснюється подвійно. Адже при нарахуванні та сплаті роботодавцем єдиного внеску на доходи, що виплачуються найманому працівнику, роботодавець виконує свій обов`язок, передбачений Законом № 2464-VІ (утримань єдиного внеску із заробітної плати застрахованих осіб немає).
На думку відповідача, позивач не виконав свій обов`язок щодо повідомлення контролючого органу про зміну свого місця проживання. Головним управлінням ДПС у Сумській області на вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань платником адресу надіслано вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску № Ф-2808-54У від 14.02.2019 р.,№ Ф-2808-54У від 16.05.2019 р., № Ф-2808-54У від 11.11.2019 р.
Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.
Отже, відповідач вважає, що позивач був належним чином повідомлений, адже згідно даних з Єдиного державного реєстру місцем проживання є АДРЕСА_1 , а тому підстави для поновлення строку на оскарження відсутні.
На думку відповідача, неправильне застосування судом першої інстанції вищезазначених норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення даної справи, що є підставою для скасування прийнятого по справі рішення про задоволення адміністративного позову.
Позивач надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну відповідача в якому серед іншого зазначив, що в період з 01.02.2011 року і по теперішній час працює на посаді директора Комунального підприємства по експлуатації та ремонту житла «ГОСПОДАР», яке впродовж зазначеного періоду часу нараховує на заробітну плату та сплачує до бюджету єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Факт перебування з 01.02.2011 року по теперішній час у трудових відносинах з Комунальним підприємством по експлуатації та ремонту житла «ГОСПОДАР», нарахування та сплата останнім єдиного внеску на отримувану заробітну плату підтверджується рішенням від 30.12.2010 року четвертої сесії Червоненської сільської ради шостого скликання Сумського району Сумської області, наказом від 01.02.2011 року №1 та довідками №1 і №2 від 21.01.2019 року Комунального підприємства по експлуатації та ремонту житла «ГОСПОДАР» та трудовою книжкою серії НОМЕР_1 а також інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яка є загальнодоступною.
Позивач зазначає, що вирішуючи даний спір по суті, слід врахувати, іцо Законом №2464-VI не врегульовано питання адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та її реєстрації, як фізичної особи-підприємця.
Позивач вважає, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізйчних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску. 
На думку позивача, є підстави стверджувати, що в розумінні Закону №2464-VI він є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього регулярно нараховує та сплачує Комунального підприємства по експлуатації та ремонту житла «ГОСПОДАР», що, в свою чергу, виключає наявність обов`язку щодо сплати єдиного внеску у період, коли позивач є найманим працівником та був зареєстрований фізичною особою-підприємцем і не отримував доходу від підприємницької діяльності.
В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.
Представник позивача, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 12.04.2001 по 13.01.2020, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.71-72).
Рішенням четвертої сесії Шостого скликання Червоненської сільської ради Сумського району Сумської області створено Комунальне підприємство по експлуатації та ремонту житла "Господар" та призначено його директором ОСОБА_2 (а.с.14)
Відповідно до наказу Комунального підприємства по експлуатації та ремонту житла "Господар" №1 від 01.02.2011 ОСОБА_2 приступив до виконання обов`язків директора КП "Господар" (а.с.15).
14.02.2019 Головним управлінням Державної податкової служби у Сумській області  сформовано вимогу №Ф-2808-54У, відповідно до якої ОСОБА_1 зобов`язаний сплатити 18276,72 грн. заборгованості зі сплати єдиного внеску (а.с.11).
16.05.2019 відповідач сформував вимогу №Ф-2808-54У, відповідно до якої ОСОБА_1 зобов`язаний сплатити 2754,18 грн. заборгованості зі сплати єдиного внеску (а.с.12)
11.11.2019 Головним управлінням Державної податкової служби у Сумській області  сформовано вимогу №Ф-2808-54У, відповідно до якої ОСОБА_1 зобов`язаний сплатити 5508,36 грн. заборгованості зі сплати єдиного внеску (а.с.13).
Не погодившись в вказаною вимогою, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що особа, яка є найманим працівником, є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) самозайнята особа – платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю "працівник" – це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування – консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За приписами статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:
застрахована особа – фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; 
страхувальники – це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується: 
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, – на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, – на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, – на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Таким чином платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. 
Аналізуючи наведене, слід зазначити, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. 
Колегія суддів звертає увагу, що саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. 
При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
          Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає відповідач щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постанові від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19).
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки КП "Господар" від 21.01.2020 №1 ОСОБА_1 дійсно працював на підприємстві з лютого 2011 по грудень 2019, нарахування та сплата єдиного соціального внеску на заробітну плату проводилось згідно законодавством України в повному обсязі (а.с.16).
Факт працевлаштування на КП "Господар" підтверджується також записами у трудовій книжці ОСОБА_1 Серії НОМЕР_1 , а саме, запис №27 від 01.02.2011, відповідно до якого, позивач приступив до виконання обов`язків директора підприємства (а.с.18).
Колегія суддів зазначає, що відповідачем не було надано доказів того, що за період з 12.04.2001 по 13.01.2020 позивач отримував доходи від підприємницької діяльності, окрім доходів отриманих від КП "Господар".
Факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, у тому числі юридичних або самозайнятих осіб, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на правові висновки Верховного Суду викладені у постанові від 04 грудня 2019 року по справі №440/2149/19 (адміністративне провадження №К/9901/28514/19), в яких колегією суддів зазначено наступне: «...з метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд касаційної інстанції вважає за необхідне сформулювати правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону №2464-УІ щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску».
Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього регулярно нараховує та сплачує Комунальне підприємство по експлуатації та ремонту житла «ГОСПОДАР», що в свою чергу, виключає наявність у ОСОБА_1 обов`язку щодо сплати єдиного внеску у період, коли він є найманим працівником при цьому був зареєстрований фізичною особою-підприємцем і не отримував доходу від підприємницької діяльності.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача, стосовно пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, колегія суддів зазначає наступне 
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною 3 ст. 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, зазначена норма процесуального закону визначає, що за загальним правилом перебіг строку звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Слід враховувати, що встановлюючи такі строки та визначаючи вказані правила, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
При цьому, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
З матеріалів справи вбачається, що надіславши вказані вимоги на адресу АДРЕСА_1 , де ОСОБА_1 не проживає з 23.01.2004 року, ГУ ДПС у Сумській області не надало суду доказів, які б підтверджували можливість ОСОБА_1 дізнатися про винесені стосовно нього вимоги.
Отже, ключове значення має факт відсутності доказів вручення позивачу цих листів.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами порушення позивачем строку звернення до адміністративного суду, встановленого ч. 14 ст. 25 Закону України № 2464-VI.
Також, колегія суддів, звертає увагу на те, що ч.1 ст.10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожному гарантовано право на свободу вираження поглядів та одержання інформації.
Зокрема, у рішенні Європейського Суду у справі "Леандер проти Швеції" від 26 березня 1987 року, серія А, № 116, § 74) зазначено, що свобода отримувати інформацію, про яку йдеться в пункті 2 статті 10 Конвенції, стосується передусім доступу до загальних джерел інформації і її основним призначенням є заборонити державі встановлювати будь-якій особі обмеження одержувати інформацію, яку інші особи бажають або можуть бажати повідомити цій особі.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги Головного управління Державної податкової служби у Сумській області від 14.02.2019 №Ф-2808-54У, від 16.05.2019 №Ф-2808-54У, від 11.11.2019 №Ф-2808-54У є протиправними та підлягають скасуванню.
Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.03.2020 року по справі № 480/557/20 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Сумській області  залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.03.2020 року по справі № 480/557/20  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.О. Кононенко	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.А. Калиновський    Я.М. Макаренко   	
Повний текст постанови складено  24.12.2020 року