ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/18794/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Шейко Т.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  07 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді          - Єгорової Н.М.,
суддів                    - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,
при секретарі            - Казюк Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства розвитку громад та територій України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом Міністерства розвитку громад та територій України до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,-
ВСТАНОВИЛА:
У серпні 2019 року Міністерство розвитку громад та територій України звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України в особі відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби про визнання протиправною та скасування постанови від 21 липня 2020 року про накладення штрафу ВП №61540889.
Рішенням Окружного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що з рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2017 року вбачається, що висловлені Міністерством розвитку громад та територій України зауваження щодо наявності об`єктивних причин, що унеможливлюють виконання рішення Львівського апеляційного адміністративного суду, останнім взято до уваги і надана відповідна оцінка ще під час розгляду спору. При цьому, вказав на те, що у резолютивній частині вказаного рішення суд постановив: "…Зобовязати Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України розглянути погодження кандидатури ОСОБА_1 для призначення на посаду начальника Відділу Держгеокадастру у Тисменицькому районі Івано-Франківської області відповідно до "Порядку призначення на посади та звільнення з посад …" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2012 року №45". Наголосив, що виконавче провадження ВП №61540889 за виконавчим листом №809/1030/16 від 24 лютого 2020 року було відкрито 13 березня 2020 року, але рішення суду за цим виконавчим документом відповідачем не виконано, чим порушено конституційний принцип обов`язковості виконання судового рішення.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Свої доводи обгрунтовує наявністю об`єктивних причин, що унеможливлюють виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2017 року у справі №876/2258/17, а відтак державний виконавець мав повернути виконавчий документ стягувачу без виконання. Утім, державний виконавець не взяв до уваги пояснення Міністерства розвитку громад та територій України та застосував до позивача штрафну санкцію.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому повністю погоджується з наведеними у рішенні суду першої інстанції висновками. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 січня 2017 року по справі №809/1030/16 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад та території України, Тисменицької районної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії відмовлено. Однак 06 квітня 2017 року постановою Львівського апеляційного адміністративного суду постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 січня 2017 року скасовано та прийнято нову, якою позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Тисменицької районної державної адміністрації щодо погодження або вмотивованої відмови кандидатури ОСОБА_1 для призначення на посаду начальника Відділу Держгеокадастру у Тисменицькому районі Івано-Франківської області. Визнано незаконною бездіяльність Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України щодо нерозгляду погодження або вмотивованої відмови в кандидатурі ОСОБА_1 для призначення на посаду начальника Відділу Держгеокадастру у Тисменицькому районі Івано-Франківської області. Зобов`язано Тисменицьку районну державну адміністрацію розглянути погодження кандидатури ОСОБА_1 для призначення на посаду начальника Відділу Держгеокадастру у Тисменицькому районі Івано-Франківської області відповідно до "Порядку призначення на посади та звільнення з посад …", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2012 року №45. Зобов`язано Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України розглянути погодження кандидатури ОСОБА_1 для призначення на посаду начальника Відділу Держгеокадастру у Тисменицькому районі Івано-Франківської області відповідно до "Порядку призначення на посади та звільнення з посад …", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2012 року №45. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
30 січня 2020 року постановою Верховного Суду залишено без змін постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2017 року у справі №809/1030/16.
24 лютого 2020 року на виконання вимог постанови Верховного Суду, Івано-Франківським окружним адміністративним судом винесено виконавчий лист №809/1030/16.
13 березня 2020 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на підставі заяви стягувача відкрито виконавче провадження №61540889 з примусового виконання виконавчого листа №809/1030/16 від 24 лютого 2020 року.
Згідно змісту згаданого виконавчого листа №809/1030/16 від 24 лютого 2020 року боржника - Міністерство розвитку громад та територій України зобов`язано "…розглянути погодження кандидатури ОСОБА_1 для призначення на посаду начальника Відділу Держгеокадастру у Тисменицькому районі Івано-Франківської області відповідно до "Порядку призначення на посади та звільнення з посад …" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2012 року №45".
          Міністерство розвитку громад та територій України як боржник у виконавчому провадженні №61540889 листом №7/8.4/5323-20 від 30 березня 2020 року повідомив Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про наявність об`єктивних, на його думку, причин, що унеможливлюють виконання рішення суду.
          Так, Міністерство розвитку громад та територій України зазначило, що постанова Кабінету Міністрів України від 25 січня 2012 року №45 "Про затвердження Порядку призначення на посади та звільнення з посад керівників територіальних органів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади" втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2016 року №465 "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України". 
Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство розвитку громад та територій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 квітня 2014 року №197 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 вересня 2019 року №850) Міністерство розвитку громад та територій України (Мінрегіон) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України. Мінрегіон є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує держану регіональну політику, державну політику у сфері розвитку місцевого самоврядування, територіальної організації влади та адміністративно-територіального устрою, державну житлову політику і політику у сфері благоустрою населених пунктів, державну політику у сфері житлово-комунального господарства, державну політику у сфері поводження з побутовими відходами, державну політику у сфері будівництва, містобудування, просторового планування територій та архітектури, державну політику у сфері технічного регулювання у будівництві, а також забезпечує формування державної політики у сфері архітектурно-будівельного контролю та нагляду, у сфері контролю житлово-комунального господарства та у сфері забезпечення енергетичної ефективності будівель.
Окрім того, як наголошував боржник, відповідно до підпункту 2 пункту 10 Положення про Міністерство розвитку громад та територій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 квітня 2014 року №197 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 вересня 2019 року №850) міністр: контролює реалізацію державної політики у відповідних сферах центральними органами виконавчої влади, діяльність яких спрямовує і координує Міністр.
Згідно пункту 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15 визначено, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості грунтів.
Відповідно до підпункту 9 пункту 11 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15 визначено, що голова Держгеокадастру призначає на посаду за погодженням з Міністром розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства та головами відповідних місцевих держадміністрацій та звільняє з посади керівників територіальних органів Держгеокадастру відповідно до законодавства про державну службу.
Поряд з викладеним суд встановив, що відповідно до абзацу 8 пункту 1 Положення про Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №459 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11 вересня 2019 року №838) Мінекономіки є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує: формування та реалізацію державної політики у сфері рибного господарства та рибної промисловості, охорони, використання та відтворення водних біоресурсів, регулювання рибальства та безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства, лісового та мисливського господарства, ветеринарної медицини, безпечності та окремих показників якості харчових продуктів, у сфері карантину та захисту рослин, у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості грунтів.
У відповідності до пунктів 7 та 9 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем.
Таким чином боржник, на підставі процитованого вище, зауважив про неможливість виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду згідно виконавчого листа №809/1030/16 від 24 лютого 2020 року.
Однак державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України постановою ВП №61540889 від 21 липня 2020 року застосував до боржника штраф у розмірі 5100 грн., не погоджуючись із яким боржник - Міністерство розвитку громад та територій України звернувся до суду із даним позовом.
На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що рішення суду за виконавчим документом відповідачем не виконано, чим порушено конституційний принцип обов`язковості виконання судового рішення, а тому застосування до позивача постановою від 21 липня 2020 року штрафу у розмірі 5100 грн. є правомірним.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Спеціальним Законом, що здійснює регулювання правовідносин, які склалися в процесі судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів є Закон України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02 червня 2016 року. 
Частиною першою статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення; за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом.
Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
При цьому, відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
В даному спорі рішення, на примусове виконання якого видано Івано-Франківським окружним адміністративним судом виконавчий лист №809/1030/16 від 24 лютого 2020 року, а саме постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2017 року, у відповідності з положеннями статті 129-1 Конституції України є обов`язковим до виконання.
Згідно з частиною першою статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Вказуючи у листі №7/8.4/5323-20 від 30 березня 2020 року, адресованому виконавцю, як на наявність об`єктивних причин, що унеможливлюють виконання рішення суду, Мінрегіон зокрема зазначив про втрату чинності постанови Кабінету Міністрів України від 25 січня 2012 року №45 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2016 року №465.
Проте, Львівський апеляційний адміністративний суд виніс постанову 06 квітня 2017 року, до того ж залишену без змін постановою Верховного Суду від 20 січня 2020 року, тобто після втрати чинності постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2012 року №45, відповідно, на думку суду, врахував всі обставини.
Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що в постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2017 року зокрема зазначено, що "…Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2016 року №482 Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України, внесено зміни у Положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 30 квітня 2014 р. № 197 (Офіційний вісник України, 2014 р., № 51, ст. 1345, № 82, ст. 2327, № 98, ст. 2846; 2015 р., № 59, ст. 1939): в абзаці другому пункту 1 та у підпункті 2 пункту 3 слова , у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, у сфері земельних відносин, землеустрою, охорони земель (крім використання та охорони земель сільськогосподарського призначення), а також з питань Державного земельного кадастру виключено. Тобто виключено повноваження Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України в даній сфері. Також даною постановою передбачено внесення змін у відповідні положення, результатом чого стало передання сфери топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів до повноважень Міністерства аграрної політики та продовольства України. З вищевказаного випливає, що повноваження щодо погодження кандидатів на посади керівників відділів Держгеокадастру перейшли до Міністерства аграрної політики та продовольства України..".
Тобто, з рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2017 року вбачається, що висловлені Міністерством розвитку громад та територій України зауваження щодо наявності об`єктивних причин, що унеможливлюють виконання рішення Львівського апеляційного адміністративного суду, останнім взято до уваги і надана відповідна оцінка ще під час розгляду спору.
При цьому, в резолютивній частині вказаного рішення суд постановив: "…Зобов`язати Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України розглянути погодження кандидатури ОСОБА_1 для призначення на посаду начальника Відділу Держгеокадастру у Тисменицькому районі Івано-Франківської області відповідно до "Порядку призначення на посади та звільнення з посад …" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2012 року №45".
Знову ж таки, відповідно до положень статті 129-1 Конституції України контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Водночас слід наголосити, що виконавець вчиняє виконавчі дії у відповідності з положеннями Закону України "Про виконавче провадження" на підставі поданих виконавчих документів, зокрема рішень судів, які набрали законної сили. При цьому, виконавець не наділений повноваженнями надавати оцінку судовому рішенню та тлумачити його.
Крім того, колегія суддів вважає помилковим посиланням апелянта на положення пунктів 7 та 9 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до яких виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем, оскільки останнім не доведено наявності підстав для застосування положень вказаної статті.
У контексті наведеного судова колегія вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення. 
Таким чином, законодавцем передбачено право сторони звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення, однак позивачем не надано жодних доказів на підтвердження обставин подання такої заяви ні до відповідача, ні до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. 
При цьому, посилання апелянта на те, що Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, будучи обізнаним про відсутність у позивача повноважень стосовно розгляду погодження кандидатури ОСОБА_1 на посаду начальника Відділу Держгеокадастру у Тисменицькому районі Івано-Франківської області, не звернувся до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання судового рішення, судовою колегією оцінюється критично, оскільки відповідно до приписів ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець може звернутися до суду виключно за заявою сторін або з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".
Крім іншого, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що рішення судів підлягають примусовому виконанню органами державної виконавчої служби у відповідності з нормами Закону України "Про виконавче провадження", яким, зокрема визначено заходи примусового виконання, в тому числі і врегульовано питання виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.
Порядок виконання рішень немайнового характеру врегульовано нормами статей 63-67 Закону України "Про виконавче провадження".
Так, відповідно до частин першої - третьої статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Водночас Верховний Суд, зокрема у постанові від 04 вересня 2019 року справа №286/1810/17, зауважив, що накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа, в той же час, застосовуючи принцип верховенства права, рішення судів є обов`язковими до виконання, відповідно мають бути забезпечені належним виконанням.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення суду за виконавчим листом №809/1030/16 від 24 лютого 2020 року відповідачем не виконано, чим порушено конституційний принцип обов`язковості виконання судового рішення, а тому застосування до позивача постановою від 21 липня 2020 року штрафу у розмірі 5100 грн. є правомірним.
Крім того, доводи апелянта про незабезпечення судом першої інстанції права відповідача на подання відповіді на відзив, на переконання судової колегії, є помилковими з огляду на наступне. 
Відповідно до ч. 4 ст. 287 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.
Таким чином, законодавцем встановлено спеціальний десятиденний строк на розгляд вказаної категорії справ, а тому призначаючи в ухвалі від 17 серпня 2020 року судове засідання на 25 серпня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва діяв в межах та спосіб, передбачений приписами чинного процесуального законодавства.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства розвитку громад та територій України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                      Н.М. Єгорова

Судді                                                                                 Є.О. Сорочко
                                                                                          
                                                                                                    І.В. Федотов