УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 139/1012/19
Провадження № 22-ц/4820/1493/20
Категорія: 52

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 листопада 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.
секретар судового засідання Садік Н.Д.
за участю позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_6 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 139/1012/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2020 року (повне судове рішення складено 01 липня 2020 року, суддя Чевилюк З.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: служба у справах дітей Вінницької міської ради, орган опіки та піклування Хмельницької міської ради про позбавлення батьківських прав.
       Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 вказувала, що в період перебування сторін у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 і з часу розірвання шлюбу 01.10.2015 року спорів стосовно проживання дитини не було, відповідач не заперечував, що дитина проживає з позивачкою. ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_3 життям сина не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватися з дитиною та приймати участь у його вихованні. Позивачка посилається на те, що відповідач станом на 01.09.2019 має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 50991,62 грн. Враховуючи, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до свого сина, не піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує здобуття дитиною освіти, не готує його до самостійного життя ОСОБА_1 просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_3 щодо малолітнього ОСОБА_4 .
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2020 року позов задоволено. Вирішено позбавити батьківських прав ОСОБА_3 щодо малолітнього ОСОБА_4 . Вирішено питання про судові витрати. 
Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що покази свідків носять однобічність фактів про прояв ухилу зі сторони відповідача від участі у піклуванні та житті дитини, оскільки ці свідки зазначили факти, які їм стали відомі зі слів позивачки та не підтвердили джерел та відомостей, які б містили беззаперечні та прямі докази відмови батька від виконання своїх батьківських обов`язків. Апелянт вказує, що ухвалюючи рішення про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції не врахував, що позбавлення таких прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено. Крім того, належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно дитини, позивачкою надано не було. Зважаючи на викладене, ОСОБА_3 просить скасувати оскаржуване рішення суду, відмовивши позивачці у задоволенні позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 погоджується із висновками суду першої інстанції, просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. На думку позивачки, суд першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів достовірно встановив, що ОСОБА_3 при відсутності заперечень чи перешкод позивачки у спілкуванні батька з дитиною, свідомо ухиляється від своїх обов`язків по вихованню сина, а саме: не цікавиться життям, розвитком дитини, не виконує обов`язки по утриманню дитини, її матеріальному забезпеченню. На думку ОСОБА_1 , висловлення заперечень відповідача щодо позову без надання доказів в підтвердження своїх заперечень, спростування обставин, на які посилається позивачка, не може слугувати підставою для відмови у позові.
Представник апелянта ОСОБА_3 ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу з підстав у ній наведених. 
Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечили, просять оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Апелянт ОСОБА_3 , представник Органу опіки та піклування Хмельницької міської ради та представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради до суду не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Від Органу опіки та піклування Хмельницької міської ради та Служби у справах дітей Вінницької міської ради надійшли заяви про слухання справи без участі їх представників.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України). 
Оскаржуване судове рішення не відповідає вказаним вимогам.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності ухилення від виконання та не виконання ОСОБА_3 батьківських обов`язків по вихованню малолітньої дитини, а тому наявні законні підстави, що передбачені ст.164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав. 
Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи із наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого ВДРАЦС реєстраційної служби Вінницького МУЮ у Вінницькій області 08 липня 2014 року (а.с.7).
Обґрунтовуючи позов, позивачка просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , оскільки останній свідомо не виконує батьківських обов`язків по відношенню до свого сина; не піклується про здоров`я дитини, про його фізичний, духовний та моральний розвиток; не забезпечує здобуття дитиною освіти, не готує його до самостійного життя. Крім того, позивачка зазначила, що у відповідача наявна заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 50991,62 грн.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно виходив з доведеності того, що ОСОБА_3 станом на час звернення із позовом ОСОБА_1 до суду не належним чином виконував батьківські обов`язки відносно сина ОСОБА_4 , а саме: не цікавився станом здоров`я дитини, не приймав участі у його житті, не дбав про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини та не дбає про належне матеріальне забезпечення дитячих потреб. 
Ці обставини підтверджуються інформацією Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад №77 Вінницької міської ради» №73 від 28.08.2019, довідкою Муриванокуриловецького РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області №5489 від 02.09.2019, розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, випискою з історії розвитку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та показами свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 .
Разом з тим, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не врахував, що позбавлення батьківських прав - це санкція, застосовувана в тих випадках, коли здоров`я, фізичний, психічний і моральний розвиток дитини піддається небезпеці внаслідок застосування батьками неправомірних способів здійснення батьківських прав, неналежного їхнього поводження або злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. 
Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 19 вересня 2019 року за результатом розгляду справи № 459/1736/16-ц.
Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.
Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). 
Задовольняючи позов та позбавляючи відповідача батьківських прав, суд першої інстанції не врахував, що позбавлення таких прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не доведено. А тому доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є такими, що заслуговують на увагу. 
Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять негативних характеристик, доказів винної поведінки ОСОБА_3 та умисного ухилення його від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина, тому висновок суду про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав на даний час є передчасним. 
І надані позивачкою письмові докази: лист Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад №77 Вінницької міської ради» №73 від 28.08.2019 року про те, що батько ОСОБА_4 ОСОБА_3 ніякої участі у вихованні сина з 01.09.2016 року по теперішній час не брав, жодного разу не приводив, не забирав, не відвідував ОСОБА_4 , не був присутній на батьківських зборах; акт обстеження житлових умов сім`ї від 05.09.2019 року та довідка з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію, з яких вбачається, що позивачка разом із сином проживають в АДРЕСА_1 та мають гарний благоустрій квартири зі всіма зручностями; виписка з історії розвитку дитини ОСОБА_4 , згідно якої дитину в поліклініку завжди супроводжує мама не є достовірними та достатніми доказами на підтвердження саме злісного ухилення ОСОБА_3 від виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина.
Крім того, з рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради №351 від 23.04.2020 року «Про погодження з рекомендаціями комісії з питань захисту прав дитини та надання висновку органу опіки та піклування» та висновку Органу опіки та піклування Хмельницької міської ради №1153/01-31 від 27.04.2020 року вбачається про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зазначається про відсутність документів, які підтверджують, що ОСОБА_3 є хронічним наркоманом або алкоголіком, не має жодного документа щодо його жорстокого поводження з сином. Комісії з питань захисту прав дитини також не надано інформації, яка підтверджує винну поведінку батька ОСОБА_3 , свідоме нехтування батьківськими обов`язками (а.с. 68-70). 
Разом з тим, встановлені судом фактичні обставини справи не містять відомостей про те, що відносно відповідача застосовувалось попередження про необхідність зміни ставлення до виховання дитини. 
Крім того, однією з підстав для позбавлення батьківських прав, позивачка вказувала ухилення відповідача від сплати аліментів, посилаючись на розрахунок та довідку Мурованокуриловецького РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області від 02.09.2019 року за №5489 відповідно яких заборгованість відповідача зі сплати аліментів станом на 01.09.2019 становить 50991,62 грн. (а.с.10-11).
Проте, на думку колегії суддів, наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав та не може у повній мірі свідчити саме про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на відповідача як на особу, яка не у повній мірі здійснює виконання батьківських обов`язків не слід вважати таким, який відповідатиме інтересам дитини, що має найістотніше значення при розгляді такої категорії справ та не стимулюватиме батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків.
Тому колегія суддів вважає, що у цій справі за вищенаведеними обставинами на теперішній час не встановлено підстав для застосування такої крайньої міри, як позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього сина.
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 -384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2020 року скасувати та постановити нове судове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення
Повний текст постанови виготовлений 12 листопада 2020 року.

       Судді                                          А.П. Корніюк

                                                І.В. П`єнта

О.І. Талалай