ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 820/7209/16
адміністративне провадження № К/9901/36605/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Юрченко В.П.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Пасічник С.С., 
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2017 року (суддя Тітов О.М.)  та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2017 року (головуючий суддя Калиновський В.А., судді: Калитка О.М., Бондар В.О.)  у справі №820/7209/16 за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгсервіс Плюс» до Головного управління ДФС у Харківській області про  скасування податкових повідомлень-рішень, 
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгсервіс Плюс» (надалі - позивач, товариство, підприємство, платник податків) звернулось до Харківського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДФС у Харківській області (надалі - відповідач, податковий орган, контролюючий орган), в якому просило скасувати податкові повідомлення-рішення від 06.09.2016 року №0001621403, №0001601403 та №0001611403.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що податкові повідомлення-рішення прийняті з перевищенням службових повноважень та у порушення приписів податкового законодавства. 
Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2017 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2017 року, позов задоволено. Скасовано податкові повідомлення-рішення від 06.09.2016 року №0001621403, №0001601403 та №0001611403.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем надані всі належні первинні документи, що підтверджують реальність та спрямованість на отримання прибутку від підприємницької діяльності у сфері торгівлі продуктами харчування.  Підприємство нараховувало собі податкові зобов`язання з податку на додану вартість, відображало зазначені дані у відповідних деклараціях з податку на додану вартість.
Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2017 року і прийняти нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог касаційної скарги відповідач посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач вказує на невідповідність висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам справи, які, на думку скаржника, полягають у відсутності належних первинних документів в підтвердження реальності господарських операцій позивача з його контрагентами. Вказує на те, що підприємство здійснювало реалізацію м`ясної продукції з простроченим терміном придатності. Посилається на висновки, викладені в акті перевірки.
Верховний Суд, переглянувши рішення попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з таких підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що податковим органом проведена виїзна планова документальна перевірка товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 06.06.2014 року по 31.12.2015 року, валютного та іншого законодавства за період з 06.06.2014 року по 31.12.2015 року, за результатами якої складено акт від 21.07.2016 року №392/20-40-14-03-08/39245000.
Товариство, не погодившись з висновками акту перевірки направило до податкового органу письмові заперечення, за результатами розгляду яких податковим органом було прийняте рішення про доцільність проведення позапланової документальної перевірки з питань, що стали предметом оскарження.
За результатом проведення документальної позапланової виїзної перевірки податковим органом був складений акт від 01.09.2016 року №513/20-40-14-03-08/39245000 (надалі - акт перевірки).
На підставі акту перевірки податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 06.09.2016 року №0001621403 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 2 070 140 грн., в тому числі за податковим зобов`язанням в сумі 1 656 112 грн. та за штрафними санкціями у розмірі 414 028 грн.; №0001601403 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток у розмірі 935 816,75 грн., в тому числі за податковим зобов`язанням в сумі 895 320 грн. та за штрафними санкціями в сумі 40496,75 грн.; №0001611403 про зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 7 195 грн. 
Зазначені податкові повідомлення-рішення було оскаржено платником податків до Державної фіскальної служби України, за результатами розгляду скарги рішенням від 16.11.2016 року №24632/6/99-99-11-01-01-25 податкові повідомлення - рішення залишені без змін. 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідними первинними документами, зокрема, видатковими накладними підтверджуються витрати підприємства, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування за період з 06.06.2014 року по 31.12.2014 року у розмірі 899931 грн., а також показниками по рядку 2050 «собівартість реалізованої продукції ( товарів, робіт, послуг)», що входять до складу витрат та враховуються при визначенні об`єкта оподаткування за 2015 рік у розмірі 4074073 грн.
Судами встановлено наявність всіх належних первинних документів, що підтверджують реальність та спрямованість на отримання прибутку від підприємницької діяльності позивача у сфері торгівлі продуктами харчування.
За приписами пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених  розділом ІІ цього Кодексу.
Пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Відповідно до пункту 44.2 статті 44 Податкового кодексу України  для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Платники податку, які відповідно до  Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»  застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об`єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього  Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.
За змістом підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України  об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.
Пунктом 198.5 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених V до 1 липня 2015 року, - у разі, якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає   Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-ХІ  (надалі - Закон №996-ХІ).
За змістом статті 1 Закону №996-ХІ первинний документ - це будь-який документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Законодавством не визначений вичерпний перелік документів, які можуть вважатися первинними, відтак таким, що підтверджують проведення господарської операції і на підставі яких формується звітність. Відсутність деяких реквізитів в одному з первинних документів не робить автоматично господарську операцію такою, що не відбулася.
Частинами 1, 2  статті 9 Закону №996-ХІ  встановлені вимоги до первинного документу та визначена сфера застосування первинного документу.
Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням права на податковий кредит або бюджетне відшкодування, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення і облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.
Верховний Суд зазначає, що господарські операції мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Як зазначалось раніше, судами першої та апеляційної інстанції встановлено наявність видаткових накладних в підтвердження в першу чергу доходу, а також  витрат підприємства та податкових зобов`язань з податку на додану вартість, встановлено наявність всіх належних первинних документів, що підтверджують реальність та спрямованість на отримання прибутку від підприємницької діяльності позивача у сфері торгівлі продуктами харчування.
Верховний Суд не приймає посилання скаржника на реалізацію простроченої продукції, оскільки наведені положення Податкового кодексу України не ставлять в залежність сплату податків від реалізації неякісної продукції. 
Жодних доводів щодо порушень судами першої та апеляційної інстанцій норм Податкового кодексу України, на підставі яких прийнято спірні податкові повідомлення-рішення, або неправильного застосування його судами, неправильного тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню, відповідачем в касаційній скарзі не наведено. Доводи касаційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судами попередніх інстанції.
Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства  унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78  цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Всупереч вимог наведених норм, відповідачем  не доведено у встановленому чинним законодавством порядку правомірність рішень податкового органу.
За правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України Суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення. 
Згідно з частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене,    Верховний Суд дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності до норм матеріального права, постановлено обґрунтовані рішення, в яких повно відображено обставини, що мають значення для справи. Порушень норм матеріального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішення судів попередніх інстанцій не встановлено.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області залишити без задоволення.
Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2017 року у справі №820/7209/16 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	В.П. Юрченко І.А. Васильєва   С.С. Пасічник