ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

25 листопада 2020 року

м. Харків

справа № 641/2207/18

провадження № 22-ц/818/4197/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого – Пилипчук Н.П.,

суддів – Тичкової О.Ю., Маміної О.В. 

за участю секретаря – Плахотнікової І.О. 

учасники справи:

позивач : Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

відповідач:  ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору недійсним, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення суми, з апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», в особі представника Крилової Олени Леонідівни та ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 15 червня 2020 року, постановлене суддею Колодяжної І.М., в залі суду в м. Харків, 

встановив :

У квітні 2018  року  представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором, суму заборгованості по відсоткам за користування кредитом і сплачений судовий збір.

Обґрунтовуючи позовні вимоги посилався на те, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н від 01.10.2009 року, відповідно до умов якого вона отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві кредитні кошти в розмірі, встановленому договором. Оскільки відповідач умови кредитного договору не виконує, за ним перед банком виникла сума заборгованості за кредитним договором, в сумі 23992,82 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом в сумі 93007,18 грн. В добровільному порядку відповідач не погашає наявну заборгованість.

13.06.2018 року ОСОБА_1 звернулась із зустрічною позовною заявою, в якій вона зазначає, що вона уклала договір з ПАТ КБ «ПриватБанк» під впливом тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах (інвалідність другої групи, низький дохід, що не забезпечує право на життя, отримання тілесних ушкоджень, неодноразове лікування), їй спричинено значної моральної шкоди, також зазначила, що розрахунок заборгованості за кредитним договором, який надав представник ПАТ КБ «ПриватБанк» невірний, у зв`язку з чим, просила стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь заборгованість у розмірі 47138,69 грн., у цінах станом на 01.05.2018 року; визнати договір кредитування № б/н від 01.10.2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 недійсним, таким, що вчинений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1945728 грн., у цінах станом на 01.05.2018 року; зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» припинити утримувати ОСОБА_1 у «борговій кабалі та підневільному стані», який нав`язаний їй вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо сплати заборгованості за кредитом.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» та зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмовити у позові АТ КБ «ПриватБанк» та в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі, в іншій частині рішення не оскаржується.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що строк дії картки спливає у лютому 2018 року. Вказує, що 01.10.2009 року відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку № НОМЕР_1 , яка в подальшому перевипускалася, остання перевипущена картка мала строк дії до 02/18, тобто до 28.02.2018 року. Зазначає, що оскільки строк дії картки встановлено до 28.02.2018 року, а з позовом банк звернувся 12.04.2018 року, тому строк позовної давності позивачем не пропущено. Зазначає, що позивач має право на стягнення тіла кредиту в розмірі 23992, 82 грн., відсотків нарахованих за період з 12.04.2015 року по 28.02.2018 року в розмірі 21053, 70 грн. Вказує, що розмір відсоткової ставки сторони погодили в тексті анкети-заяви та підписаний відповідачем довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».

Також з апеляційною скаргою звернулась ОСОБА_1 , в якій вона просила рішення суду змінити, та задовольнити її позовні вимоги.

Обгрунтовуючи свою апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує, що вона не погоджується з мотивувальною частиною рішення суду, в якій було встановлено, що ОСОБА_1 має заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк», між тим остання вважає, що кредит вона повністю погасила. Крім того зазначає, що не погоджується з рішенням суду в частині відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви. Зазначає, що судом не було враховано важкі життєві обставини ОСОБА_1 . Вказує, що при наданні правової допомоги ОСОБА_1 адвокатом мав місце неналежний захист. 

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю з наступних підстав.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 подала заяву, в якій відмовляється від своєї апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.ч.4, 5 ст.364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї, а інша сторона має право визнати апеляційну скаргу обґрунтованою в повному обсязі чи в певній частині до закінчення апеляційного провадження. За відмови від апеляційної скарги суд, за відсутності заперечень інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги, постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження.

У разі закриття апеляційного провадження у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги на судове рішення повторне оскарження цього рішення особою, що відмовилась від скарги, не допускається.

Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги (п.1, ч.1, ст.362 ЦПК України).

За таких обставин, на підставі положень п.1, ч.1, ст.362, ч.ч.4, 5 ст.364 ЦПК України апеляційне провадження за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 15 червня 2020 року підлягає закриттю.

Відмовляючи у задоволення позову, суд першої інстанції вважав розмір заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» доведеним, а строк позовної давності таким, що сплив.

Колегія суддів з таким висновком не погоджується з огляду на таке.

Судом встановлено, що 01.10.2009 року ОСОБА_1 в ПАТ КБ «ПриватБанк» подала заяву - анкету на оформлення кредитної карти «Універсальна, 55 днів льотного періоду» (а.с.13, Том1), між сторонами був укладений договір № б/н від 01.10.2009 року відповідно до якого, ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості за договором № б/н від 01.10.2009 року укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 станом на 28.02.2018 року заборгованість складає 117000, 00 грн.: з них: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту) 23992,82 грн.; загальний залишок заборгованості за відсотками 93007,18 грн. ( а.с.7-11, Том 1).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 01 жовтня 2009 року сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами в розмірі базової процентної ставки - 2,5% в місяць, проте в наданому банком розрахунку процентна ставка зазначена з 01 вересня 2014 року - 34,80 %, з 01 квітня 2015 року - 43,20%, відтак проценти нараховувались як у передбаченому розмірі – 30% річних так і у підвищеному, що суперечить умовам кредитування.

При цьому суд враховує, що банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв`язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).

Згідно зчастиною першоюстатті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно достатті 55 Закону України «Про банкиі банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

У документах, які у своїй сукупності складають укладений між сторонами кредитний договір, всупереч частини першої статті 1056-1 ЦК України, не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана).

Згідно з частиною третьою статті 1056-1ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення.

Як вбачається, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку.

Крім іншого, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, пеню та штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 01 жовтня 2009 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом (13 квітня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Роздруківка витягу з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «ПриватБанк» не містить будь-яких позначок, які б вказували на ознайомлення відповідача з саме цими за змістом Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 цього Закону споживач - фізична особа, яка набуває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Відповідно до пункту 2 розділу VII Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженому постановою Правління НБУ від 05.11.2014 №705, форми документів за операціями з використанням електронних платіжних засобів установлюються правилами платіжних систем і повинні містити обов`язкові реквізити, визначені цим Положенням.

При оцінці доказів та оцінці аргументів суд враховує положення ч.8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та нечіткі або двозначні положення договору тлумачить на користь відповідача, як споживача послуг позивача.

Підписана заява позичальника не містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, відповідно, відсутні підстави для висновку, що відповідач ознайомлений саме із тими Умовами та Правилами, які додані до позовної заяви.

Як вбачається з відомостей ПАТ КБ «ПриватБанк» від 18.06.2018 року ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 01.10.2009 року отримала картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 ,№ НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 остання з них мала термін дії до 02.2018 року.

За таких обставин строк позовної давності не можна вважати таким, що сплив.

Між тим, за встановлених обставин колегія суддів не вважає доведеною наявність заборгованості ОСОБА_1 за кредитом.

Так, із розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку, наданих позивачем, вбачається, що з 01.09.2014 року ОСОБА_1 безпідставно нараховувались проценти за підвищеною процентною ставкою, заборгованість за якими відносилась на тіло кредиту поза межами ліміту, встановленого за кредитними картами ОСОБА_1 . На тіло кредиту, збільшене за рахунок списання вказаних процентів, в свою чергу нараховувались відсотки.

Грошові кошти, які були сплачені відповідачем на погашення заборгованості неправомірно відносились на погашення протиправно збільшених відсотків та тіла кредиту, збільшеного за рахунок списання цих відсотків. Отже розмір заборгованості, заявлений позивачем визначений всупереч вимог закону та умов договору. Наявність непогашеної заборгованості не доведена позивачем.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд доходить висновку про недоведеність порушення прав позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду, й відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на те, що у задоволенні позову необхідно відмовити по суті заявлених вимог, а не за спливом позовної давності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, рішення суду зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю, у зв`язку з відмовою останньої від неї. 

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Заяву ОСОБА_1 про відмову від апеляційної скарги задовольнити.

Прийняти відмову від апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 15 червня 2020 року та закрити провадження за цією апеляційною скаргою.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», в особі представника Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 15 червня 2020 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий –                                                                     Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                        О.Ю. Тичкова

                                                                               О.В. Маміна