ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8287/20 Справа № 206/649/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Маштак К. С. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 5 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2020 року по справі за позовом  ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгеніївни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» про визнання дій протиправними та скасування державної реєстрації, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій з урахуванням уточнень зазначив, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального кругу Єгоровою Мариною Євгенівною протиправно було проведено державну реєстрацію права власності за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та державну реєстрація обтяження, оскільки здійснення нотаріусом державної реєстрації права власності на майно допускається виключно у зв`язку з вчиненням цим нотаріусом нотаріальної дії щодо цього майна, тому нотаріус безпідставно позбавив позивача права власності на квартиру. Крім того, нотаріус має виключно право посвідчити договір купівлі-продажу предмету іпотеки і не більше. Також, на час укладення спірного договору в спірній квартирі, окрім ОСОБА_1 проживала ще й малолітня особа, однак нотаріус не перевірив наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення правочину. Окрім цього, на час укладення спірного договору був чинним ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиторів в іноземній валюті», який містить спеціальні норми щодо спірних правовідносин та встановлював заборону щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без згоди власника, яке вважається предметом іпотеки згідно ст. 5 ЗУ «Про іпотеку». Спірна квартира виступає як забезпечення зобов`язань відповідача за кредитним договором ОСОБА_2 перед ВАТ «Сведбанк» № 0301/0606/88-443 від 23 червня 2006 року, наданим банком в іноземній валюті, квартира використовується як місце постійного проживання позивача та членів його сім`ї, загальна площа предмета іпотеки становить 49,2 кв.м., що не перевищує встановлених 140 кв.м., іншого нерухомого житлового майна у власності не має. Також, у ТОВ «Вектор Плюс», до якого перейшло право вимоги за валютним кредитом від ПАТ «Сведбанк» не має право здійснювати операції з валютними коштами, оскільки у ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відсутня відповідна ліцензія. 
У зв`язку із вищевикладеним позивач просив визнати протиправними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального кругу Єгорової Марини Євгенівни щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1  за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», індексний номер 22047309 від 12 червня 2015, скасувати державну реєстрацію права власності від 12 червня 2015 року на квартиру, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», номер 22047309 від 12 червня 2015, номер запису в реєстрі 10024067, та скасувати державну реєстрацію заборони на квартиру, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , номери запису в реєстрі 10024072 від 23 червня 2014 року та 10024073 від 25 червня 2014 року та стягнути судові витрати (а.с. 1-4, 33-39). 
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено та ухвалено визнати протиправним дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової М.Є. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», індексний номер 22047309 від 12 червня 2015 року; скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що здійснена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є., номер запису про право власності 10024067 від 12 червня 2015 року; скасовано Державну реєстрацію обтяжень на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номери запису в реєстрі 10024072 від 23 червня 2014 року та 10024073 від 25 вересня 2014 року; вирішено питання стосовно судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що дії приватного нотаріуса є протиправними, тому її рішення № 10024067 від 12 червня 2015 року про державну реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем та реєстрацію обтяжень на квартиру, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , номери запису в реєстрі 10024072 від 23 червня 2014 року та 10024073 від 25 вересня 2014 року підлягають скасуванню. 
В апеляційній скарзі ТОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шабашовим В.В. 22 грудня 2003 року за реєстром №5803, належить квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 8, 18).
В цій квартирі, крім ОСОБА_1 , зареєстровані і фактично мешкають його дочка і малолітній син, що підтверджується копією довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 3838 від 29 червня 2017 року (а.с. 19).
23 червня 2006 року був укладений Кредитний договір №0301/0606/88-443 між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3 .
З метою належного виконання кредитного договору, 23 червня 2006 року між ОСОБА_1 (Іпотекодавець) та Акціонерним комерційним банком “ТАС-Комерцбанк” (Іпотекодержатель) укладено іпотечний договір №0301/0606/88-443-Z-1, за умовами якого на забезпечення виконання основного зобов`язання Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю належне йому на праві власності майно – квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №0301/0606/88-443 від 23 червня 2006 року.
В забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. 23 червня 2006 року було накладено заборону відчуження на квартиру номер АДРЕСА_2 за реєстровим №19.
Згідно з п. 12 Договору іпотеки Іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку не виконання Позичальником зобов`язання за Кредитним договором (а.с. 9-10).
В грудні 2013 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» звернулося до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку.
В січні 2014 року ОСОБА_1 з урахуванням уточнень звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про визнання недійсним кредитного договору № 0301/0606/88-Z-1 від 23 червня 2006 року.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2014 року по справі № 206/8976/13-ц, провадження № 2/206/155/14 в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Самарської районної у м. Дніпропетровську ради про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку відмовлено, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено (а.с. 11-14).
З рішенням суду від 18 березня 2014 року, в частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки, виселенні та знятті з реєстраційного обліку, не погодився ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» і звернувся до суду з апеляційною скаргою, де просив скасувати це рішення в оскаржуваній частині та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги товариства в повному обсязі, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2014 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2014 року, в частині обґрунтування підстав відмови ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в його позовних вимогах до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку, - змінено, а саме змінена підстава для відмови у задоволенні позову ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс». Апеляційним судом до спірних правовідносин була застосована позовна давність (а.с. 15-17).
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року по справі № 804/14296/15 було встановлено, що 28 листопада 2012 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», яке є правонаступником відкритого акціонерного товариства «Сведбанк», яке в свою чергу є правонаступником акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" укладені Договір факторингу № 15 та Договір про відступлення прав за іпотечними договорами, згідно яких право вимоги за Кредитним договором та Іпотечним договором перейшло до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс». 12 червня 2015 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгеніївни звернувся представник ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» з проханням вчинення дії - вилучення запису про іпотеку за № 7122595 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та надав наступні документи: Виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, Відомості з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, Статут ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», Довіреність (справжність якої перевірено за даними Єдиного реєстру довіреностей 12 червня 2015 року о 15:09:08 за № 29064673, справжність бланку серії НАМ735720 перевірено в Реєстрі нотаріальних бланків 12 червня 2015 року о 15:09:39 год., ідентифікатор 93810215), паспорт і реєстраційний номер облікової картки платника податків - представника ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», Кредитний договір, Іпотечний договір, Договір факторингу № 15 із Витягом з реєстру заборгованостей боржників № 1-Б, Договір про відступлення прав за іпотечними договорами із Витягом з Додатку № 1, Лист-повідомлення щодо вилучення іпотеки, Звіт про оцінку майна, Заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо іншого речового права), Заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності). На підставі вищезазначених документів відповідачем було відкрито розділ, зареєстровано право власності, перенесені всі активні записи (запис про обтяження та запис про іпотеку), а також вилучено запис про іпотеку.
Рішенням від 12 червня 2015 року (індексний номер 22047309) приватний нотаріус Єгорова Марина Євгеніївна зареєструвала право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на нового власника, а саме за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстром прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна станом на 28 серпня 2015 року, а саме: номер запису про право власності на квартиру 10024067 від 12 червня 2015 року та номери запису в реєстрі державної реєстрації обтяження на квартиру 10024072 від 23 червня 2014 року і 10024073 від 25 вересня 2014 року.
Даною Постановою адміністративний позов ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгеніївни, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про визнання дій протиправними та скасування державної реєстрації задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгеніївни про державну реєстрації права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (код ЄДРПОУ 38004195), індексний номер 22047309 від 12 червня 2015 року, скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (код ЄДРПОУ 38004195) права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що здійснена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою Мариною Євгеніївною, номер запису про право власності 10024067 від 12 червня 2015 року, скасовано Державну реєстрацію обтяжень на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номери запису в реєстрі 100024072 від 23 червня 2014 і 10024073 від 25 вересня 2014 року (а.с. 20-23).
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.01.2016 по справі № 804/14296/15, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" залишено без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року по справі № 804/14296/15 - без змін (а.с. 24-25).
Постановою Великої палати Верховного суду від 16.10.2018 по справі № 804/14296/15, касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» задоволено, постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2016 року скасовано, провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгеніївни, третя особа – Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», про визнання протиправними та скасування рішення, запису про реєстрацію права власності, державної реєстрації обтяження на об`єкт нерухомого майна – закрито з підстав порушення юрисдикції (а.с. 26-27).
Задовольняючи позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою Мариною Євгеніївною нотаріальна дія з нерухомим майном за адресою: АДРЕСА_1 не вчинялася. Посвідчення факту виникнення, переходу або припинення права на нерухоме майно - не мало місця. Дії приватного нотаріуса є протиправними, тому її рішення № 10024067 від 12 червня 2015 року про державну реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем та реєстрацію обтяжень на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номери запису в реєстрі 10024072 від 23 червня 2014 року та 10024073 від 25 вересня 2014 року підлягають скасуванню. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Як вказано у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі №6-1219цс16 вказано, що відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.
Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).
Аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.
При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).
Так, правовідносини пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-ІV (далі — Закон).
Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 3 Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка є обов`язковою.
Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону, державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов`язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом.
Абзацом 2 частини 1 статті 9 Закону визначено, що у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.
Зокрема, абзацами 2-3 частини 5 статті 3 Закону передбачено, що державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія, державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.
За змістом частини 9 статті 15 Закону, державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії.
Абзацом 7 пункту 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868, встановлено, що нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії, крім випадків, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
В силу вимог п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону нотаріус, як спеціальний суб`єкт, здійснює функції державного реєстратора, в тому числі, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.
Отже, аналіз наведених норм матеріального права свідчить про те, що чинне законодавство наділяє нотаріуса окремими повноваженнями державного реєстратора прав на нерухоме майно, які виникають у нього лише у результаті здійснення нотаріальних дій, та які реалізуються одночасно з вчиненнями таких дій.
Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:
1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;
2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;
3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;
4) внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;
5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;
6) надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про зареєстровані права та/або їх обтяження.
Згідно з ч. 4 ст. 15 Закону, державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Пунктом 36 Порядку передбачено, що для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.
Пунктом 1 частини 1 статті 19 Закону визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.
Підпунктом 1 пункту 37 Порядку встановлено, що документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат.
В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Частиною 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Отже, в межах процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель має право звернутися до органу державної реєстрації з метою державної реєстрації за собою права власності на об`єкт нерухомого майна і документом, який підтверджуватиме відповідний перехід права власності, слугуватиме або окремий договір між іпотекодавцем та іпотекодержателем, або застереження в іпотечному договорі.
Зі змісту підпункту 13.3 пункту 13 договору іпотеки від 23 червня 2006 року слідує, що сторонами погоджено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя, в тому числі, згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереження задоволення вимог Іпотекодержателя, яке викладене у пп. 12.3.1 та пп. 12.3.2 цього пункту, однак вказані пункти взагалі відсутні в іпотечному договорі.
Доводи апеляційної скарги про те, що в договорі іпотеки від 23 червня 2006 року сторони обумовили іпотечне застереження, яке прирівнюється до договору задоволенні вимог Іпотекодержателя, а тому у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позову, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони не впливають на правильність оскаржуваного рішення, у зв`язку з тим, що підставою для задоволення позовних вимог є відсутність вчинення нотаріусом нотаріальної дії.
Посилання апелянта на неправильність висновків суду першої інстанції про відсутність у приватного нотаріуса повноважень на прийняття рішення про державну реєстрацію, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки матеріалами справи достовірно встановлено, що жодна нотаріальна дія з даним об`єктом нерухомого майна у порядку, встановленому абзацами 2-3 частини 5 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», під час здійснення державної реєстрації вказаного речового права приватним нотаріусом, як спеціальним суб`єктом державної реєстрації, не вчинялась. 
Так, у разі подання заяви відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо державної реєстрації права власності або інших речових прав на нерухоме майно, яке виникає на підставі договорів іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя - рішення щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, приймаються державними реєстраторами прав на нерухоме майно Укрдержреєстру, як то передбачено Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2013 № 607/5 «Про заходи щодо взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб» (далі — Наказ).
Зі змісту п. 2 Наказу слідує, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно у випадках, передбачених у пункті 1 Наказу, проводиться державними реєстраторами прав на нерухоме майно Мін`юсту відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном; 3) інші речові права відповідно до закону; 4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.
Речові права на нерухоме майно, зазначені в пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті, є похідними і реєструються після державної реєстрації права власності на таке майно, крім випадків, передбачених статтями 4-1, 4-2 цього Закону.
Згідно з абз. 6 п. 4 Порядку, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, що є похідними від права власності, проводиться після державної реєстрації права власності на таке майно відповідно до вимог цього Порядку, крім випадків, коли державна реєстрація речового права, що є похідним від права власності, проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності, а також коли державна реєстрація права власності проведена до 01 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення.
З аналізу положень наведених у ст.ст. 3, 9, 15, 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вбачається, що нотаріус має право здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно в тому разі, якщо це пов`язано з вчиненням ним нотаріальної дії з таким об`єктом нерухомості. Таким чином, нотаріус, будучи наділеним повноваженнями державного реєстратора (за винятком тих, які передбачено пунктами 4, 6 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин), може реалізовувати їх лише поряд з вчиненням нотаріальної дії, зокрема при посвідчені ним правочину, внаслідок якого в особи виникає речове право на об`єкт нерухомості. У такому випадку нотаріус одночасно з вчиненням нотаріальної дії проводить й державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно відповідно до статті Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об`єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених ч. 9 ст. 15 цього Закону; 5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених ст. 4-2 та ч. 9 ст. 15 цього Закону; 5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5-4) після завершення п`ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав. 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека – це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).
За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку», (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі – Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону України «Про іпотеку», передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку», її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
07 червня 2014 року набрав чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами – резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
– таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
– загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).
Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
Доводи апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин, які виникають в порядку реалізації ст. 37 ЗУ “Про Іпотеку” не може застосовуватись ЗУ “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті”, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки квартира була передана в іпотеку банку в рахунок забезпечення споживчого кредиту у розмірі 14000 доларів США, загальна площа квартири становить 49,2 кв.м. і вона використовується ОСОБА_1 , як постійне місце проживання. 
Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» — залишити без задоволення.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2020 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко