22-ц/804/3219/20 
                                                                                266/6802/19 
                                               
Головуючий у 1 інстанції Федотова В.М.

                                                                 ПОСТАНОВА
                                                           ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

      09 грудня 2020 року Донецький апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

                   головуючого суді Принцевської В.П.
                   суддів Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.
                   секретар Сидельнікова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "СРЗ" на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 серпня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "СРЗ" про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки  розрахунку при звільненні та моральної шкоди,         

ВСТАНОВИВ:
          Позивач звернувся до суду із позовом, який в подальшому було уточнено, в якому зазначив, що в період часу з 04.10.2016 року по 19.08.2019 року він перебував у трудових правовідносинах із відповідачем. 19.08.2019 року позивача було звільнено з ТОВ "СРЗ" за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. На час звільнення роботодавець не виплатив йому заборгованість по заробітній платі у розмірі 16 360гривень14копійок. В досудовому порядку позивач намагався владнати спір між ним та відповідачем, в звязку з чим30 вересня 2019року на адресу відповідача була направлена претензія із вимогою здійснити виплату заборгованості. 08 жовтня 2019року відповідач здійснив часткову сплату заборгованості,шляхом перерахування на банківський картковий рахунок позивача суми у розмірі 9 085грн.63копійки. У зв`язку з тим, що відповідач не в повній мірі виконав свої обов`язки по виплаті заборгованості -позивач в листопаді 2019року звернувся до суду із зазначеним позовом в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 7 274грн.51коп, суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду у сумі 20 000грн. 
            В подальшому, під час розгляду справи відповідач здійснив частковий розрахунок, тобто сума залишку заборгованості, на час ухвалення рішення становить 800 гривень. Просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 800 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку, який на час ухвалення рішення становить 111 070грн. 75коп., а також моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень. В обґрунтування моральної шкоди зазначив, що у зв`язку із невиплатою заборгованості по заробітній платі, він змушений був позичати кошти для харчування та сплати комунальних послуг , було порушено нормальний уклад його життя, що призвело до хвилювань, невпевноності в майбутньому, оскільки його трудові та конституційні права були порушені з боку відповідача.
Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 серпня 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "СРЗ" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 800 грн., стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «СРЗ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 20 серпня 2019 року по 06 серпня 2020 року включно, у розмірі 111 070 грн. 75 коп, стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "СРЗ" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 4000 грн., стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «СРЗ» на користь ОСОБА_1 судовий збір за позовні вимоги майнового характеру у розмірі 1921 грн. , а також стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «СРЗ» на користь держави судовий збір за позовні вимоги майнового характеру у розмірі 840 грн. 80 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Представник товариства з обмеженою відповідальністю "СРЗ" оскаржив вказане рішення в апеляційному порядку. В скарзі він посилався на те, що суд не повно з`ясував обставини справи і ухвалив рішння з порушенням вимог матеріального і процесуального Закону. Просив скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

До суду представник товариства з обмеженою відповідальністю "СРЗ" не з`явився, повідомлений про час і місце судового засідання належним чином.
Позивач ОСОБА_1 до суду також не з`явився, повідомлений по час і місце судового засідання судовою повісткою. 

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним частково задовольнити апеляційну скаргу з наступних підстав.  

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності.
Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Судом встановлено та не заперечувалось відповідачем, що при звільненні ОСОБА_1 не була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 16 360грн.14коп. , яка була частково погашена вже під час розгляду справи, проте на час ухвалення рішення, що підтверджується належними та допустимими доказами сума боргу становить 800,00 гривень, тому в цій частині позов підлягає задоволенню.
Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки по день ухвалення рішення, то суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Також, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальним є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Зазначена норма закону (ст.237-1 КЗпП) містить перелік юридичних фактів, які можуть бути підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом указаного положення, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст.237-1 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Судом правильно встановлено, що позивач в період з 04.10.2016 року по 19.08.2019 року працював на ТОВ "СРЗ". 19.08.2019 року позивача звільнено з підприємства на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. 
З бухгалтерського обліку ТОВ "СРЗ" вбачається, що заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 становить: станом на час звільнення, тобто 19.08.2019 року – 16360,14 гривень.
В подальшому, під час розгляду справи відповідач здійснив частковий розрахунок, і сума залишку заборгованості становить 800 гривень. 
Позивач уточнив позовні вимоги і просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 800 гривень.

    Статтею 376 ЦПК України передбачено, що  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

    Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що  вони є частково обгрунтованими.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.
            Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
            Втім, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті насамперед слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення зазвичай ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві апеляційний суд дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в Постанові від 17 березня 2020 року провадження № № 61-25562св18 справа № 569/6583/16-ц.
              Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
                Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

     З огляду на викладене, апеляційний суд вважає необхідним частково задовольнити апеляційну скаргу і змінити рішення суду в частині визначення розміу середнього заробітку за час затримки розрахунку і застосувати  співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Апеляційний суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 800 грн. 

КЗпП не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237 -1 кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року за №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
В уточненому позові від 04.08.20 року ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 800 грн. З матеріалів справи вбачається, що 27.12.2019 року відповідач перерахував позивачу 800 грн. як заборгованість по заробітній платі за жовтень 2019 року. Позивач повернув вказані 800 грн. відповідачу тому, що в жовтні 2019 року він вже не працював на підприємстві. Тобто відбулась помилка, внаслідок якої заборгованість по заробітній платі залишилася в розмірі 800 грн. і саме цю суму позивач просив стягнути з відповідача після того, як він повернув ці грошові кошти 7.05.2020 року, як помилково перераховану заробітну плату за жовтень 2019 року.   
Визначаючи розмір моральної шкоди суд не звернув увагу на вищевказані обставини, а тому засади розумності, виваженості та справедливості в даному випадку судом не були застосовані. 

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає необхідним частково задовольнити апеляційну скаргу і змінити рішення суду в частині визначення розміру моральної шкоди. Апеляційний суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 500 грн. 

           Також згідно з вимогами ст. 141 ч.1 ЦПК України, апеляційний суд вважає необхідним змінити рішення суду в частині визначеня розміру судових витрат.

           Керуючись ст. 376, ст. 381, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

                                                               ПОСТАНОВИВ:
            Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СРЗ" задовольнити частково.
          Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 серпня 2020 року змінити в частині визначення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку, в частині визначення розміру моральної шкоди і в частині визначення розміру судового збору та відшкодування судових витрат. 
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «СРЗ» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 800 грн.
  Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "СРЗ" на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , моральну шкоду у розмірі 500 гривень.
              Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «СРЗ»  на користь держави судовий збір в розмірі 15,99 грн. (п`ятнадцять грн. 99 коп.) пропорційно задоволеним позовним вимогам про стягнення заборгованості по заробітній платі і про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. 
  Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «СРЗ» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,  96,05 грн. (дев`яносто шість грн. 05 коп.) в відшкодування судових витрат на оплату судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам про відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «СРЗ» ( код ЄДРПОУ 32183383, місцезнаходження: м.Маріуполь, пр. А. Луніна, 2) 2576,15 грн. (дві тисячі п`ятсот сімдесят шість грн. 15 коп.) в відшкодування судових витрат на оплату судового збору при зверненні з апеляційною скаргою пропорційно задоволеним позовним вимогам.
              Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

         Судді