УХВАЛА

22 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 824/798/19-а
адміністративне провадження № К/9901/32952/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Калашнікової О.В.,
суддів: Білак М.В.,  Губської  О.А., 
перевіривши касаційну скаргу ДФС України 
на ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду 02 листопада 2020 року
у справі   № 824/798/19-а
за адміністративним позовом ОСОБА_1 
до ДФС України
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача  - Головного управління ДФС у Чернівецькій області 
про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
у с т а н о в и в :
10 липня 2019 року до Чернівецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (діла - позивач) до ДФС України (далі також відповідач) з такими позовними вимогами:
-визнати протиправним та скасувати наказ №1141-о від ОСОБА_1 з посади начальника ДПІ у Путильському районі у зв`язку із реорганізацією територіальних органів ДФС;
-поновити ОСОБА_1 на посаді начальника ДПІ у Путильському районі Головного управління ДФС у Чернівецькій області;
-зобов`язати Державну фіскальну службу України вжити заходів до призначення (переведення) ОСОБА_1 за його погодженням на відповідну посаду, яка є рівнозначною посаді начальника Державної податкової інспекції у Путильському районі Головного управління ДФС у Чернівецькій області;
стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 09 липня 2019 року по дату винесення рішення (включно), виходячи з середнього заробітку 519,51 грн, за один робочий день.
Відповідно до рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року позов задоволено частково. 
Адміністративний позов ОСОБА_1 до ДФС України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу  задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ №1141-о від 05.07.2019 року ДФС України про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника ДПІ у Путильському районі у зв`язку із реорганізацією територіальних органів ДФС.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника ДПІ у Путильському районі Головного управління ДФС у Чернівецькій області.
Стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 09 липня 2019 року по 17 грудня 2019 року, в розмірі 59224 (п`ятдесят дев`ять тисяч двісті двадцять чотири) грн 14 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника ДПІ у Путильському районі Головного управління ДФС у Чернівецькій області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку за один місяць допущено до негайного виконання.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Відповідач оскаржив таке рішення в апеляційному порядку, внаслідок чого суд апеляційної інстанції ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду 02 листопада 2020 року визнано неповажними наведені ДФС України підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Чернівецького окружного адміністративного суду 17 грудня 2019 року.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду 02 листопада 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Державної фіскальної служби України на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Головного управління ДФС у Чернівецькій області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Вважаючи ухвалу  Сьомого апеляційного адміністративного суду 02 листопада 2020 року постановлену з порушенням вимог процесуального закону, відповідач подав касаційну скаргу.
Проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення, доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Як зазначено в ухвалі суду апеляційної інстанції, відповідач 28 липня 2020 року подав апеляційну скаргу, на підтвердження сплати судового збору, відповідачем надано копію платіжного доручення    №526 від 09 липня 2020 року.
За правилами частини 2  статті 9 Закону "Про судовий збір"  суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.
Оскільки КП "ДСС" було відсутнє підтвердження про надходження судового збору на відповідний рахунок, згідно копії даної квитанції, ухвалою від 10 серпня 2020 року апеляційну скаргу залишено без руху.
В подальшому, при додатковій перевірці щодо зарахування судового збору за подання    по    справі № 824/798/19-а виявлено, що до спеціального фонду Державного бюджету України за подання апеляційної скарги зараховано судовий збір на підставі платіжного документа №526  від 09 липня 2020 року.
Зважаючи на те, що підстави для усунення недоліків зазначених в ухвалі від 10 серпня 2020 відпали, судом апеляційної інстанції розглянуто клопотання ДФС України про поновлення строку на апеляційне оскарження вищезазначеного судового рішення.
Ухвалою від 01 вересня 2020 року апеляційну скаргу від 28 липня 2020 залишено без руху, оскільки суд дійшов висновку, що підстави, якими обґрунтоване клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, є недостатніми.
Так, в якості підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, апелянт зазначає те, що вперше    з апеляційною скаргою звернувся в лютому 2020 року, однак ухвалою     СААС від 04 березня 2020 року первинна апеляційна скарга повернута скаржнику через несплату судового збору. З повторною апеляційною скаргою апелянт звернувся зразу ж після надходження    коштів на сплату судового збору.
Залишаючи апеляційну скаргу без руху судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції було прийнято 17 грудня 2019 року, однак апеляційну скаргу подано через засоби поштового зв`язку 22 липня 2020 тобто з пропуском строку, встановленого частино 1  статті 295 КАС України.
Судом апеляційної інстанції наголошено, що належними доказами поважності підстав пропуску строку на апеляційне оскарження, у зв`язку з відсутністю коштів для сплати судового збору за звернення до суду з апеляційною скаргою є докази, які б підтверджували сукупність послідовних та регулярних дій податкового органу, спрямованих на отримання достатнього для сплати судового збору фінансування з Державного бюджету України, які б свідчили, що податковий орган дійсно бажає реалізувати своє право на апеляційне оскарження у даній справі у найкоротші строки. А саме лише посилання на відсутність коштів на рахунках ДФС не може бути єдиною та беззаперечною підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року.
Як зазначено судом апеляційної інстанції, 26 жовтня 2020 року від відповідача на усунення недоліків апеляційної скарги від 01 вересня 2020 року надійшло клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження мотивоване тим, що суд апеляційної інстанції в ухвалах від 10 лютого 2020, від 04 березня 2020 та від 10 серпня 2020 року допустив описку, невірно зазначивши апелянта ДПС України, тоді як апеляційну скаргу подано ДФС України. Допущення такої помилки є порушенням права ДФС України як особи, яка подала вказану апеляційну скаргу.
Поряд з цим скаржник, так як і в попередньому клопотанні послався на те, що після здійснення сплати судового збору в найкоротший термін подав апеляційну скаргу.    
Проаналізувавши наведені відповідачем підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що відповідачем жодним чином не обґрунтовано поважність причин пропуску ним строку на апеляційне оскарження рішення суду у даній справі.
Суд касаційної інстанції погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» «право на суд» не є абсолютним, воно може обмежуватися державою різноманітними засобами, в тому числі фінансовими.
Фінансування витрат на оплату судового збору для державних органів із державного бюджету передбачено за кодом економічної класифікації 2800 «Інші поточні платежі», розмір яких щорічно затверджується відповідним кошторисом.
Після прийняття Закону про Державний бюджет України на поточний бюджетний період до затвердження в установлений законодавством термін бюджетного розпису на поточний рік в обов`язковому порядку складається тимчасовий розпис бюджету на відповідний період. Бюджетні установи складають на цей період тимчасові індивідуальні кошториси (з довідками про зміни до них у разі їх внесення).
У пункті 45 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 №228, зазначено, що під час складання на наступний рік розписів відповідних бюджетів, кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету та планів спеціального фонду, планів використання бюджетних коштів (крім планів використання бюджетних коштів одержувачів) і помісячних планів використання бюджетних коштів враховуються обсяги здійснених видатків і наданих кредитів з бюджету згідно з тимчасовими розписами відповідних бюджетів та тимчасовими кошторисами, тимчасовими планами використання бюджетних коштів і тимчасовими помісячними планами використання бюджетних коштів.
З урахуванням наведеного та беручи до уваги, що особа, яка утримується за рахунок державного бюджету, має право в межах бюджетних асигнувань здійснити розподіл коштів з метою забезпечення сплати судового збору, суд вважає, що обставини, пов`язані з фінансуванням установ чи організацій з державного бюджету, відсутністю в ньому коштів, призначених для сплати судового збору тощо не можуть бути підставою для реалізації суб`єктом владних повноважень права на апеляційне/касаційне оскарження у будь-який необмежений час після закінчення такого строку та, відповідно, підставою для поновлення зазначеного строку.
У справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини «... підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи    покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок … і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси…».
Тобто, виходячи з принципу «належного урядування», державні органи загалом, і податкові органи зокрема, зобов`язати діяти вчасно та в належний спосіб, а держава не повинна отримувати вигоду    у вигляді поновлення судами строку на оскарження судових рішень та виправляти допущені органами державної влади помилки за рахунок приватної особи, яка діяла добросовісно (у даному випадку - за рахунок платника податку у зв`язку з порушенням принципу остаточності судового рішення, прийнятого на користь такого платника податку).    
У ситуації з пропуском строків державними органами поважними причинами пропуску строку апріорі не може виступати необхідність дотримання внутрішньої процедури виділення та погодження коштів на сплату судового збору податковим органом чи тимчасова відсутність таких коштів. Це пов`язано з тим, що держава має дотримуватись принципу «належного урядування» та не може отримувати вигоду від порушення правил та обов`язків, встановлених нею ж.        
Аналогічний правовий висновок висловлений в постановах Верховного Суду від 12 липня 2019 року у справі №826/7030/18, від 19 лютого 2019 року у справі №804/4849/16, який був застосований судом апеляційної інстанції при наданні оцінки поважності причин пропуску відповідачем строку на апеляційне оскарження. 
Також суд касаційної інстанції вважає доцільним застосування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суд  висловленого у постанові від 04 серпня 2020 року у справі  № 826/13247/18, в якому зазначено, що  особа    яка заявляє відповідне клопотання повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий/фінансовий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.
Разом з тим, як    встановлено судом апеляційної інстанції, відповідачем жодних документів які б підтверджували відсутність у період з 17 грудня 2019 року по 08 липня 2020 року коштів на рахунках та здійснення ним заходів щодо отримання коштів для сплати судового збору (подання службових записок), а також результати зазначених заходів, з часу виникнення права на апеляційне оскарження, не надано.
Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що саме лише посилання на відсутність коштів на рахунках ДФС не може бути єдиною та беззаперечною підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року, а відтак підстави, якими обґрунтоване клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, є недостатніми.
Окрім того, судом апеляційної інстанції зазначено, що і первинна апеляційна скарга, подана ДФС України з порушенням строків, визначених частиною 1  статті 295 КАС України.
Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України одним із принципів адміністративного судочинства є рівність усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом.
Відповідно до частини другої статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain" Європейський суд з прав людини зазначив, по заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в апеляційному порядку у строк встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку судового оскарження з поважних причин.
Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21.12.2010, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006, заява №23436/03).
У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (Affaire prez de Rada Cavanilles c. Espagne № 116/1997/900/1112).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Ілхан проти Туреччини" зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (Ilhan v. Turkey № 22277/93).
Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними,  строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк.
Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку з поважних причин.
Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі Рябих проти Росії (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).
Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі Пономарьов проти України (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п.47 рішення).
Відтак, з метою забезпечення принципу правової визначеності та запобігання порушенню принципу верховенства права суди повинні досліджувати дотримання строку звернення до суду, причини його пропуску та послідовно застосовувати відповідні правові наслідки його спливу.
За змістом частини 3  статті 298 КАС України  апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених  статтею 295 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.
Відповідно до пункту 4 частини 1  статті 299 КАС України  суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
Проаналізувавши ухвалені судові рішення та доводи касаційної скарги суд касаційної інстанції приходить до висновку, що судами попередніх правильно застосовано норми права вони є очевидними і не викликають сумнівів щодо її застосування чи тлумачення. Доводи касаційної скарги не спростовуються висновків судів попередніх інстанцій
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.
За змістом пункту 2 частини другої статті 333 КАС України у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи), суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Дія цієї норми поширюється, серед іншого, на ухвали судів апеляційної інстанції, перелік яких наведений у частині третій статті 328 КАС України, який включає й ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.
За такого правового регулювання та обставин справи Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги та необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 332, 333 КАС України, 
у х в а л и в :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ДФС України на ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду 02 листопада 2020 року у справі   № 824/798/19-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ДФС України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача  - Головного управління ДФС у Чернівецькій області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Судді	О.В. Калашнікова М.В. Білак   О.А. Губська