РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2020 року
м. Рівне

Справа № 570/5689/16-ц
Провадження № 22-ц/4815/1327/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого Ковальчук Н. М.        
суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В.,
секретар судового засідання – Пиляй І. С.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 06 жовтня 2020 року у складі судді Гладишевої Х. В., ухвалене в м. Рівне, повний текст рішення складено 13 жовтня 2020 року, 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 29 травня 2013 року між нею (позикодавцем) та відповідачем (позичальником) укладено договір №2ОД-2013 про надання позики, відповідно до якого позивач передала, а відповідач отримала 660 000 грн., які зобов`язалася повернути до 31 грудня 2013 року. Стверджувала, що позичені кошти не повернуті, термін їх повернення закінчився, а відповідач ухиляється в добровільному порядку повернути кошти. Вважає, що з відповідача необхідно стягнути проценти за весь період користування коштами з 29 травня 2013 року по 05 березня 2015 року, 3% річних в рахунок компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами та втрати від інфляції. Просила суд стягнути на свою користь 660 000 грн. основного боргу, 221 100 грн. втрат від інфляції за час прострочення, 23 651 грн. 50 коп. у вигляді трьох процентів за час прострочення, 111 585 грн. 16 коп. процентів за час користування коштами, а також понесені судові витрати.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 06 жовтня 2020 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 660000 гривень 00 коп. основного боргу, 23 217 гривень 50 коп. – трьох процентів річних, 221 100 гривень 00 коп. – втрат від інфляції за час прострочення, а всього 904 317 гривень 50 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3 251 гривень 26 коп.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог вмотивоване передбаченим законом обов`язком позичальника повернути кредит у строк та на умовах, передбачених договором, та обґрунтовано тими обставинами справи, які вказують, що такий обов`язок відповідачем як позичальником дотриманий не був.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом вмотивоване тим, що такі умови кредитування між сторонами погоджені не були, оскільки позивач надав відповідачу безвідсоткову позику.

Вважаючи рішення суду в частині задоволених позовних вимог незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує факт добровільного волевиявлення його довірительки на укладення договору позики і пояснює, що розписка була написана під тиском незнайомих осіб з подачі позивачки на суму 660 000,00 грн. Додає, що 25.12.2013 року кошти в сумі 360 000,00 грн. були передані відповідачкою позивачці в присутності свідка, на що позивачка запевнила відповідачку, що оригінал договору позики знищить, і що позика перед нею погашена, однак через три роки звернулася до суду з цим позовом, при цьому подавши в додатках до позову копію договору, яка відрізняється від оригіналу та без зазначення про виконання нею умов договору зі свого боку. Зазначає, що суд залишив поза увагою поданий ним зустрічний позов. Звертає увагу на порушення місцевим судом процесуальних норм, які виявилися, зокрема, у тому, що справа була розглянута за його відсутності, попри його неодноразові заяви про призначення розгляду на більш пізню пору дня; суд відхилив його обґрунтований відвід головуючій судді; у безпідставній відмові у задоволення клопотання про виклик свідків; суд позбавив сторону відповідача подати свої заперечення і докази, що призвело до ухвалення рішення лише на підставі наявних у справі матеріалів; суд позбавив сторону відповідача права на апеляційне оскарження ухвали про забезпечення позову, оскільки копія не була надіслана у встановленому законом порядку. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові повністю

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 29 травня 2013 року позивач ОСОБА_1 (позикодавець) та відповідач ОСОБА_2 (позичальник) уклали договір № 2ОД-2013 про надання безвідсоткової поворотної позики.

Згідно п. 1.1. договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець надає позичальнику позику, а останній зобов`язується повернути позику в термін, визначений цим договором.

Розмір позики складає 660000,00 грн. (п. 2.1. договору).

Згідно п. 3.1. договору позика надається позичальнику у формі готівкових коштів та вважається наданою з моменту підписання даного договору.

Відповідно до п. 4.1. договору даний договір набуває чинності з моменту підписання договору позикодавцем та позичальником і діє до 31 грудня 2013 року.

Порядок повернення позики визначений розділом 5 договору, пунктом 5.1. якого передбачено, що отримана позика повертається позичальнику в строк до 31 грудня 2013 року. У випадку порушення строку чи порядку повернення позики, визначеного п. 5.1. договору без письмової згоди позикодавця, позикодавець вправі вимагати повернення позики в повному обсязі та строк повернення позики настає на протязі 7 днів з моменту відправлення вимоги позикодавця.

Відповідно до п. 6.1. договору за порушення умов даного договору винна сторона відшкодовує завдані збитки у порядку, передбаченому чинним законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно п. 7.1. договору усі спори, що пов`язані з цим договором, його укладанням або такі, що виникають в процесі виконання умов цього договору, вирішуються шляхом переговорів між представниками сторін. Якщо спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку за встановленою підвідомчістю та підсудністю такого спору у порядку, визначеному відповідним чинним в Україні законодавством.

Договір скріплений підписами відповідача та позивача.

У розписці, розміщеної під текстом договору, ОСОБА_2 зазначила, що суму позики в розмірі 660 000 гривень отримала повністю та засвідчила вказану розписку власним підписом.

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики та утворення заборгованості, за стягненням якої в примусовому порядку позивач звернулася до суду з цим позовом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Факт отримання відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів підтверджується її розпискою, розміщеною під текстом договору, яка містить відомості про отримання в борг 660000 гривень у повному обсязі.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

При цьому, будь-якими документами не підтверджено факту повернення частини позики в сумі 360 000 ,00 гривень, про що зазначає відповідач у своїй апеляційній скарзі.

За положеннями цивільно-процесуального законодавства, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 

Згідно ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, показаннями свідків.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як вбачається зі змісту абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України).

Обставини зобов`язальних правовідносин щодо договору позики не можуть доводитися поясненнями сторони та показаннями свідка (постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17; від 07 листопада 2018 року у справі № 344/1313/16-ц).

Викладені в апеляційній скарзі заперечення щодо факту добровільності укладення договору позики та написання розписки його довірителькою під тиском незнайомих осіб так само не підтверджені будь-якими доказами. 

Цивільним законодавством України встановлено презумпцію правомірності правочину, і оскільки апелянтом не надано доказів протилежного, то підстави брати під сумнів дійсність договору № 2ОД-2013 про надання безвідсоткової поворотної позики відсутні.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 статті 628 ЦК України).

Будь-яка домовленість передбачає вільне волевиявлення її учасників.

Вчинена сторонами письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позикодавцем позичальнику. Своїми підписами сторони засвідчили, що діють на підставі власного волевиявлення та усвідомлюють наслідки своїх дій, а тому апеляційний суд відхиляє твердження апелянта, що спірний договір був підписаний його довірителькою під тиском.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 6.1. укладеного між сторонами договору передбачено, що винна сторона відшкодовує завдані збитки у порядку, передбаченому чинним законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Виходячи із вищезазначеної норми закону та умов договору позики, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Місцевим судом проведено розрахунок трьох процентів річних від простроченої суми, з яким апеляційний суд погоджується як в частині періоду нарахування, так і в частині принципу самого розрахунку, який відповідає вимогам закону. Розмір трьох процентів річних від простроченої суми становить 23217,50 гривень (660000*3%*428/365), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. 

Інфляційні втрати заявлені позивачем у розмірі 221 100,00 гривень. Відповідачем такий розмір інфляційних витрат не спростовано.

Покликання апеляційної скарги на порушення місцевим судом процесуальних норм, які знайшли своє виявлення у безпідставному відхиленні клопотань сторони відповідача, зокрема, про відвід, виклик свідків, апеляційним судом відхиляються з міркувань їх безпідставності. У матеріалах справи наявні ухвали щодо заявлених клопотань сторони відповідача, які, в свою чергу, містять мотиви і обґрунтування їх відхилення. Законне, обґрунтоване та правильне по суті і справедливе рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань. При відхиленні клопотань сторони відповідача місцевим судом дотримано процесуальних норм; порушення основних принципів цивільного процесуального права, охоронюваних законом прав та інтересів учасників процесу судом не допущено. 

В частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом сторонами не оскаржене, а тому, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, не переглядається.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції  були правильно, всебічно і повно встановлені  обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 06 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2020 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н. М.

Судді:                                                                Боймиструк С. В.
       
                                                                       Хилевич С. В.