ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

16 грудня 2020 року                                                                                м.Суми
                                                               Справа №587/3450/17 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/1567/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Собини О. І. 
з участю секретаря судового засідання – Чуприни В.І.,
сторони:
позивачі – ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 ;
відповідачі – ОСОБА_4 ; ОСОБА_3 ; ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ;
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 
на рішення Сумського районного суду Сумської області від 10 червня 2020 року, ухваленого у складі судді Черних О.М., у приміщенні Сумського районного суду Сумської області, 
В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Сумської районної державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та вселення. 
Свої вимоги мотивує тим, що 05 лютого 2010 року вона і ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, від якого мають дочку – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона та її дочка зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , іншого житла вона не має. Вказаний будинок належить на праві власності ОСОБА_3 . У жовтні 2017 року після кофлікту з ОСОБА_4 вона з дитиною змушена була виїхати та тимчасово проживати зі своїми батьками.
Зазначає, що відповідачі чинять їй перешкоди в користуванні вказаним домоволодінням, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду з даним позовом.
Остаточно уточнивши позовні вимоги, просить зобов`язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення її з дочкою ОСОБА_2 до вищезазначеного будинку та передати їй ключі від домоволодіння.
Не погодившись з вказаним позовом, у квітні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Сумської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.
Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_5 за своєю ініціативою прийняла рішення забрати речі та разом з дитиною виїхати до своїх батьків. Жодних перешкод у користуванні приміщенням відповідач не створював, з будинку не виганяв, особисто замків не міняв. Після того, як ОСОБА_5 виїхала до своїх батьків, остання пред`явила позов про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, чим підтвердила своє небажання зберігати сім`ю та проживати разом. При цьому жодних особистих речей в будинку вона не залишила.
Вказує, що вона є власником вказаного домоволодіння, проте мешкає за іншою адресою, дозволила свого часу проживати в її будинку дружині та донці її сина. Жодних перешкод у користуванні будинком вона не створювала.
Зазначає, що будинок не добудований і не прийнятий в експлуатацію, не має статусу житлового.
Просить визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування (припинення сервітуту) домоволодінням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Сумський районний суд Сумської області рішенням від 10 червня 2020 року позов ОСОБА_5 задовольнив частково.
Зобов`язав ОСОБА_4 , ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні будинком, який розташований на земельній ділянці 0,41 га за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_5 з неповнолітньою дочкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до зазначеного будинку та передати ОСОБА_5 ключі від нього.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 – відмовив. 
Вказане рішення суду ОСОБА_3 оскаржила в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що судом не в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права; обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, є недоведеними, а висновки суду не відповідають обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити, а її позов – задовольнити. 
В доводах апеляційної скарги зазначає, що вона постійно не проживала однією сім`єю разом з ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у будинку по АДРЕСА_1 та не вела з ними спільного господарства. Жодних доказів на підтвердження дійсних перешкод у користуванні будинком з її сторони ОСОБА_5 не надано. Вказує на те, що жоден із свідків, допитаних у судовому засіданні, не надав свічень, що вона чинить перешкоди ОСОБА_5 у користуванні будинком. 
Вказує на те, що судом враховані непослідовні та суперечливі свідчення позивачки та її представника.
Суд першої інстанції не врахував, що будинок є недобудованим та не прийнятим в експлуатацію, у зв`язку з чим не має статусу житлового. Всі свідки підтвердили той факт, що будинок перебував у стані ремонту, мешкали ОСОБА_6 фактично у двох кімнатах. Отже, у разі задоволення позову ОСОБА_5 , остання буде так само проживати з дитиною в одній кімнаті, оскільки другу кімнату займатиме ОСОБА_4 , тобто жодного поліпшення умов проживання дитини не відбудеться.
Вказує, що суд неправильно застосував ст.ст. 9, 64, 71, 72, 156, 161 ЖК УРСР, рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99; ст.ст. 6, 7 ЖК УРСР; п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року; ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 319, ст. 391, ч. 1 ст. 321, ч. 2 ст. 406 ЦК України та ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.
Сторони в судове засідання не з`явились. Від представника ОСОБА_5 адвоката Шаповал О.О. та представника ОСОБА_4 адвоката Грищенка Д.М. надійшли клопотання про відкладення розгляду справи. Колегія суддів вважає, що клопотання не підлягають задоволенню, оскільки представниками не надано доказів поважності причин неявки в судове засідання. Крім того розгляд справи вже неодноразово відкладався за клопотанням представників сторін для врегулювання спірного питання мирним шляхом, про результати якого сторони суд не повідомили. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка після реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 вселилась та разом з донькою проживала у будинку АДРЕСА_1 , в подальшому у зв`язку з конфліктними відносинами з ОСОБА_4 , вона переїхала проживати до своїх батьків в м. Суми, але повернутися до будинку не змогла, оскільки відповідачі створюють перешкоди позивачу в користуванні спірним будинком.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 05 лютого 2010 року ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 (а. с. 8, т. 1).
Від шлюбу мають дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 9, т. 1).
ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_4 та бабою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Будинок АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 0,41 га та належить ОСОБА_3 (а. с. 16-17, 71-75 т. 1).
Після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 вселилась до спірного будинку АДРЕСА_1 та 19 травня 2010 року зареєструвала в ньому місце свого проживання. Також в будинку зареєстровані малолітня донька сторін ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а. с. 4-6; 68, т. 1)
В жовтні 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 виник конфлікт після якого позивачка разом з дитиною поїхала до своїх батьків у м. Суми. Через декілька днів вона повернулась, але до будинку потрапити не змогла, оскільки ОСОБА_4 не відчинив їй двері. 
З вказаного часу ОСОБА_5 разом з малолітньою донькою вимушена проживати в помешканні своїх батьків ОСОБА_7 , 1952 р.н. та ОСОБА_8 , 1954 р.н. в кв. АДРЕСА_2 . Згідно акту обстеження умов проживання служби у справах дітей Сумської міської ради житло розміщене на 2–му поверсі, складається з 2 кімнат. Дитина проживає в одній кімнаті з мамою, в кімнаті знаходиться один диван, де вони разом відпочивають, меблева стінка, де знаходяться її речі та іграшки, маленький стіл для навчання (а. с. 163, т. 1).
Відповідно до акту обстеження умов проживання ОСОБА_4 від 08 липня 2019 року за вказаною адресою, складеного органом опіки і піклування Сумської районної державної адміністрації, будинок цегляний, утеплений, складається з 6-ти кімнат, кухні, технічної кімнати, коридорів, дві з них мебльовані, в них зроблено сучасний ремонт, 4-ри інші кімнати знаходяться в стадії ремонту. До будинку підведено газове постачання, водне постачання, водовідведення, електричне постачання. Будинок житловий, ванна кімната облаштована. В будинку чисто, наявні речі першої необхідності, побутова техніка. Обробляється невеличка земельна ділянка (0,1 га). Для виховання і розвитку дитини створені такі умови: на даний час окрема кімната для дитини не виділена, раніше ОСОБА_9 проживала разом з батьками у великій кімнаті на другому поверсі. Дитячих речей, іграшок у будинку немає (а. с. 181, т. 1).
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
В обґрунтування зустрічного позову про визнання ОСОБА_5 та малолітньої ОСОБА_2 такими, що втратили право користування спірним будинком, ОСОБА_3 посилається на ст. 391, ч. 2 ст. 406 ЦК України та на те, що відповідачка за власною ініціативою, у власних інтересах, без будь-якого примусу виїхала на інше постійне місце проживання до своїх батьків, забрала свої речі та дитину, в подальшому розірвала шлюб та стягнула з ОСОБА_4 аліменти. Також зазначає, що ОСОБА_5 не була членом сім`ї власниці спірного будинку, оскільки ніколи не проживала разом з нею у спірному житлі, не вела з нею спільного господарства. 
Відповідно до п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, для реєстрації місця проживання особа або її представник подає, зокрема, документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників).
З матеріалів справи вбачається, що місце проживання ОСОБА_5 зареєстровано в спірному житловому приміщенні зі згоди власника будинку. У малолітньої ОСОБА_2 право користування спірним будинком виникло на підставі факту її народження. ОСОБА_3 не надано суду належних доказів на підтвердження того, що місце проживання ОСОБА_5 та малолітньої ОСОБА_2 було зареєстровано в спірному будинку з її згоди тільки на час перебування ОСОБА_5 в шлюбі з ОСОБА_4 . Зокрема, нею не надано договору про встановлення для відповідачки та її малолітньої дитини сервітуту на користування будинком, який підлягає припиненню у випадку припинення сімейних відносин з ОСОБА_4 . Не надано нею і доказів укладення з ОСОБА_5 договору найму жилим приміщенням в спірному будинку в порядку ст. 158 ЖК України. 
Крім того судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_5 не проживає в спірному будинку з поважних причин у зв`язку з конфліктними відносинами з колишнім чоловіком, який, як і ОСОБА_3 , заперечує право останньої на проживання в будинку. 
Суд першої інстанції також обґрунтовано не погодився з твердженнями ОСОБА_3 про те, що спірний будинок знаходиться в непридатному стані, так як він недобудований та неприйнятий в експлуатацію, оскільки вказана обставина спростовується актом обстеження умов проживання ОСОБА_4 від 08 липня 2019 року та показаннями свідків. Відповідач ОСОБА_4 також не заперечував ту обставину, що він разом з ОСОБА_5 та малолітньою донькою проживали в спірному будинку і він продовжує проживати в ньому на даний час. 
Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. 
У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. 
Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України»№ 30856/03 від 02 грудня 2010 року). 
Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. 
ОСОБА_5 проживала в спірному будинку тривалий час, власного житла на праві власності або праві користування не має та у зв`язку з перешкодами в користуванні спірним житловим приміщенням, де зареєстроване місце її проживання, вимушена проживати з малолітньою донькою разом з батьками похилого віку в двокімнатній квартирі. Позбавлення її разом з малолітньою донькою права користування спірним житловим приміщенням, за встановлених обставин справи, буде непропорційним втручанням у права на житло.
Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 та необхідності захисту прав ОСОБА_5 та її малолітньої доньки ОСОБА_2 . Доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування правильного по суті рішення суду, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд – 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 без задоволення.
Рішення Сумського районного суду Сумської області від 10 червня 2020 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 18 грудня 2020 року. 

Головуючий:                                                         Т.А. Левченко

Судді:                                                         В.І. Криворотенко

                                                                        О.І. Собина