КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року                                                                                                      місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 753/10478/18                                            
номер провадження: 22-ц/824/10073/2020                        
Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року у складі судді    Даниленка В.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до   ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2018 року  ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_1 про відшкодуванняматеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП). 
Позовна заява мотивована тим, що 08 листопада 2017 року на проспекті Голосіївський, 132 сталася ДТП за участю автомобіля «Ford F150», державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1 ,  яким керував ОСОБА_1 та автомобіля «Mitsubishi L200», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_2 , внаслідок чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень. Постановою Голосіївського районного суду в місті Києві від 03 квітня 2018 року                       ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні даної ДТП.
Позивач вказувала, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Ford F150», д.н.з. НОМЕР_1 , не була застрахована. Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження №132 від 23 грудня 2017 року сума матеріального збитку, завданого власникові автомобіля «Mitsubishi L200», д.н.з. НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження при ДТП, становить 33 750 87 грн. За проведення вказаної експертизи  позивач сплатила 1 000 грн 00 коп.
З урахуванням наведеного, позивач  ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача   ОСОБА_1 на свою користь матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП, у розмірі                     33 750 грн 87 коп. та  витрати за проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі    1 000 грн 00 коп.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 33 750 грн 87 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 1 000 грн 00 коп. витрат за проведення експертизи, а всього, 34 750 грн 87 коп. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинами справи та порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав оцінку обставинам, викладених відповідачем у відзиві на позов, про те, що 18 листопада 2018 року ОСОБА_1 не керував транспортним засобом і не міг скоїти ДТП, оскільки в цей час він фактично знаходився у літаку, що підтвердив у суді першої інстанції представник позивача, повідомивши суд про якусь особу, яка втікла з місця ДТП. Вважає, що  судом не було з`ясовано належного відповідача у справі, який скоїв ДТП та спричинив матеріальну шкоду позивачу.
Позивач ОСОБА_2 подала заперечення на апеляційну скаргу, в якому вказує, що  доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, оскільки відповідач не надав доказів того, що під час даної ДТП за кермом автомобіля перебувала інша особа. Вказує, що під час ДТП  автомобіль відповідача у розшуку не значився, із заявою до правоохоронних органів по даному факту відповідач не звертався. Зазначає, що постановою Голосіївського районного суду в місті Києві від 03 квітня 2018 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні даної ДТП, а тому встановлені цією постановою суду обставини  відповідно до приписів ч.6 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 34 750 грн 00 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_1 , було пошкоджено автомобіль позивача, вартість ремонту якого згідно висновку автотоварознавчого дослідження становить 33 750 грн 00 коп., а вартість автотоварознавчого дослідження становить 1 000 грн 00 коп. Тому суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 34 750 грн 87 коп. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону. 
Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Судом першої інстанції встановлено, що постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 03 квітня 2018 року у справі про адміністративне правопорушення №752/6132/18, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст.122-4, 124 КУпАП. Вказана постанова суду набрала законної сили. Судом встановлено, що 08 листопада 2017 року о 22 год 13 хв. у місті Києві по проспекту Голосіївському, 132, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Ford F150, д.н.з. НОМЕР_1 , у порушення вимог п.10.1 та п.13.1 ПДР України, перед перестроюванням не переконався, що це буде безпечно, не дотримався безпечного бокового інтервалу та здійснив зіткнення з автомобілем «Mitsubishi L200», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_2 , внаслідок чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Після ДТП ОСОБА_1 залишив місце пригоди, чим порушив вимоги п. 2.10а ПДР України. 
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановити їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.       
Частиною 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року (справа №306/192/14-ц).
Отже, враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вину ОСОБА_1 у вчиненні ДТП, яка сталася 18 листопада 2016 року, встановлено преюдиційним судовим рішенням, а саме постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 03 квітня 2018 року, яка набрала законної сили, а тому встановлені цією постановою суду обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України. 
З наведених підстав апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав оцінку обставинам, викладених відповідачем у відзиві на позов, про те, що 18 листопада 2018 року ОСОБА_1 не керував транспортним засобом і не міг скоїти ДТП.
Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно з п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Судом першої інстанції встановлено, що на час скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Ford F150», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 не була застрахована.
Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження №132 від                       23 листопада 2017 року сума матеріального збитку, завданого власникові автомобіля «Mitsubishi L200», д.н.з. НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження при ДТП, становить 33 750 грн 87 коп. (а.с.5-8). Вказаний звіт відповідачем не спростований належними та допустимими доказами, що є його процесуальним обов`язком відповідно до вимог ст.81 ЦПК України. 
За проведення  експертного автотоварознавчого дослідження від 23 листопада 2017 року ОСОБА_2 сплатила 1 000 грн 00 коп., що підтверджується квитанцією від                                 23 листопада 2017 року (а.с.17).
Отже, установивши, що внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, було пошкоджено автомобіль позивача, вартість ремонту якого згідно висновку автотоварознавчого дослідження становить 33 750 грн 00 коп., а вартість самого автотоварознавчого дослідження становить 1 000 грн 00 коп., колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 34 750 грн 87 коп., та відповідно, про задоволення позову.    
Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,   
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.
Головуючий
 
Судді: