ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" жовтня 2020 р.           Справа№ 910/60/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Майданевича А.Г. 
          Гаврилюка  О.М. 
 
при секретарі судового засідання : Кубей В.І.
за участю представників сторін: 
від позивача: Шубак М.І.
від відповідача: Мисник Н.В.
від третьої особи: не прибув;
розглянувши апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті"
на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 року (повний текст рішення складено 20.07.2020 року)
у справі № 910/60/20
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті"
до   Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Тенак"
про визнання договору недійсним

                                                     ВСТАНОВИВ: 

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" (далі - відповідач), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Тенак" (далі - третя особа)   про визнання недійсним Договору поруки №4Т13585И/П від 08.11.2016 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір поруки №4Т13585И/П від 08.11.2016 року  був укладений ним під впливом обману, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання вказаного договору недійсним відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України.
          Рішенням Господарського суду від 15.07.2020 року у позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" до Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" про визнання недійсним Договору поруки №4Т13585И/П від 08.11.2016 - відмовлено повністю. 
Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" задовольнити та визнати недійсним договір поруки №4Т13585И/П від 08.11.2016 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю  "Лайк-Сіті" та Акціонерним товариством Комерційного банку "Приватбанк".
               Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема ст.ст. 526, 530, 612 Цивільного кодексу України.
          Крім того, скаржник вказав, що   у відповідача на момент укладення договору поруки були відсутні договори які підтверджують  існування забезпечення  кредитних договорів. 
          Також, скаржник вказав, що відсутність забезпечення кредитних договорів є істотною обставиною, яка могла вплинути на рішення позивача по укладенню договору поруки. Договір поруки кладений під впливом обману. 
          При цьому, скаржник вказав, що він розраховував, що  кредитні договори є забезпеченими, а тому сторонами і був включений  в договір поруки пункт про те, що до позивача перейдуть усі права відповідача за договорами застави (іпотеки).  
          Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2020 року справу № 910/60/20  передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Майданевич А.Г.
          Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті " на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 року у справі № 910/60/20  своєю ухвалою від 08.09.2020 року.           
          Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2020 року у зв`язку з перебуванням судді Коротун О.М. на лікарняному, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/60/20   нову колегію суддів у складі: головуючого судді:              Суліма В.В., суддів: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.          
          Північний апеляційний господарський суд  прийняв апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті " на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 року у справі  № 910/60/20   до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М. своєю ухвалою від 06.10.2020 року.
          Відповідач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.          
          Представник позивача в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду 06.10.2020 року  підтримав  доводи апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення господарського суду - скасувати. 
          Представник відповідача  в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду 06.10.2020 року заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін. 
          Представник третьої особи у судове засідання 06.10.2020 року не з`явився. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся  належним чином, зокрема, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2020 року.
          Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представника третьої особи, який був  належним чином повідомлений про час та місце судового засідання. 
          Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення  Господарського суду міста Києва  від 15.07.2020 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скаргу   Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті "- без задоволення, з наступних підстав.
          Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 31.10.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" (позичальник) та Акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" (банк) було укладено кредитний договір №4Л16028Г (далі - кредитний договір №4Л16028Г від 31.10.2016 року), відповідно до умов якого банк за наявності вільних коштів зобов`язується надати позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії з лімітом 1750000000,00 грн для фінансування поточної діяльності в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди у визначені цим договором терміни.
          Відповідно до п. 1.2  кредитного договору №4Л16028Г від 31.10.2016 року термін повернення кредиту - 24.10.2024 року. Позичальник зобов`язується використовувати кредит на цілі, зазначені у п. 1.1 договору (п. 2.2.1), сплатити відсотки за користування кредитом (п. 2.2.2), повернути кредит в строки/терміни, встановлені договором (п. 2.2.3).
          Згідно  п. 6.1 кредитного договору №4Л16028Г від 31.10.2016 року цей договір в частині п. 4.4 набирає чинності з моменту підписання і скріплення печатками сторін, в інших частинах -з моменту надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов`язань сторонами за цим договором.
          Відповідно до п. 7.9 кредитного договору №4Л16028Г від 31.10.2016 року договір укладено/підписано з використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" у порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі Угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 09.03.2016, укладеної сторонами.
          Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.  До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.  Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
          Згідно ст. 1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. 
          Відповідно до  ч. 2 ст. 16 Закону України "Про електронні довірчі послуги" до складу електронних довірчих послуг входять: створення, перевірка та підтвердження удосконаленого електронного підпису чи печатки; формування, перевірка та підтвердження чинності сертифіката електронного підпису чи печатки; формування, перевірка та підтвердження чинності сертифіката автентифікації веб-сайту; формування, перевірка та підтвердження електронної позначки часу; реєстрована електронна доставка; зберігання удосконалених електронних підписів, печаток, електронних позначок часу та сертифікатів, пов`язаних з цими послугами.
          Згідно ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
          Відповідно до ст. 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
          Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". 
          Як правильно встановлено судом першої інстанції,   Кредитний договір №4Л16028Г від 31.10.2016 року з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" підписано електронним цифровим підписом керівником товариства - Житкевич М.В. та скріплено електронною печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті".
           09.11.2016 року позивачем було отримано кредитні кошти за кредитним договором №4Л16028Г від 31.10.2016 року у сумі 171976877,98 грн, що підтверджується  копією платіжного доручення №4011 від 09.11.2016 року  (а.с. 12).
           01.11.2016 року позивачем було отримано кредитні кошти за кредитним договором №4Л16028Г від 31.10.2016 року у сумі 1692852340,31 грн, що підтверджується копією платіжного доручення №48 від 01.11.2016 року  (а.с. 13).
           07.11.2016 року позивачем було отримано кредитні кошти за кредитним договором №4Л16028Г від 31.10.2016 року у сумі 2575025650,46 грн, що підтверджується  копією платіжного доручення №4011 від 07.11.2016 року.  (а.с. 14).
          Як вбачається з матеріалів справи,  08.11.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" (поручитель) та Акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" (кредитор) було укладено договір поруки №4Т13585И/П (далі - договір поруки №4Т13585И/П), предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Тенак" за кредитним договором від 15.10.2013 року  №4Т13585И та за Кредитним договором від 21.09.2015 року №4Т15075И.
          Відповідно до п. 2 договору поруки №4Т13585И/П поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.
          Згідно  п. 4 договору поруки №4Т13585И/П у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.
          У випадку невиконання боржником обов`язку п. 1 цього договору кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов`язання (п. 5 договору поруки №4Т13585И/П).
          Відповідно до п. 6 договору поруки №4Т13585И/П поручитель зобов`язаний виконати обов`язок, зазначений у письмовій вимозі кредитора, впродовж 5-ти календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної у п. 5 цього договору 
          Згідно п. 7 договору поруки №4Т13585И/П у випадку порушення поручителем зобов`язання, передбаченого п. 6 цього договору, кредитор та поручитель прийшли до згоди, що кредитор має право в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать поручителю і знаходяться на його рахунках. Договірне списання оформлюється меморіальним ордером, у реквізиті "призначення платежу" якого зазначається інформація про платіж, номер, дату цього договору.
          До поручителя, який виконав обов`язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договорами застави (іпотеки), укладеними в цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов`язання (п. 8 договору поруки №4Т13585И/П).
          Відповідно до п. 10 договору поруки №4Т13585И/П кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5-ти робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.
          Згідно з п. 17 договору поруки №4Т13585И/П  договір укладено/підписано з використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" у порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі Угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 09.03.2016 року, укладеної сторонами.
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, договір поруки №4Т13585И/П з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" підписано електронним цифровим підписом керівником товариства - Житкевич М.В. та скріплено електронною печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" (а.с. 28-29).
          Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.
          Згідно ч. 1 ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
          Відповідно до ч. 2 ст. 554 Цивільного кодексу України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
          Згідно ч. 1 ст. 556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника.
          Відповідно до ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.
          В матеріалах справи міститься  копія платіжного доручення №4015 від 09.11.2016 року, в якому у графі "призначення платежу" вказано - виконання зобов`язання по Кредитному договору №4Т13585И від 15.10.2013 року відповідно до договору поруки №4Т13585И/П від 08.11.2016 року; сума грошових коштів - 59261235,06 грн. Копія платіжного доручення №4015 від 09.11.2016 року, в якому у графі "призначення платежу" вказано - виконання зобов`язання по кредитному договору №4Т15075И від 21.09.2015 року відповідно до договору поруки №4Т13585И/П від 08.11.2016 року; сума грошових коштів -  22662229,54 грн.
          Відповідно до ст. 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.
          Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст. 15 Цивільного кодексу України).
          Згідно з підпунктом 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
          Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5, 6  ст. 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
          Згідно ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
          Тобто, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною.
          Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
          В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.
          Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.
          Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.           Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
          Відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
          У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст.ст. 230-233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.
          Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом:
          - повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності;
          - заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину;
          - замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі).
          Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
          Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
          Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.
          При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.
          Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину.  Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
          Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено.
          Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
          Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України може бути визнаний судом недійсним.
          Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме:
           1) наявність умислу в діях відповідача
           2) істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману
           3) наявність обману.
          Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.
Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 Цивільного кодексу України.
          Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №910/9879/18.
          Так, за твердженням позивача банк, як недобросовісна сторона договору поруки №4Т13585И/П від 08.11.2016 року, навмисно, з метою виконання трансформації (реструктуризації) кредитного портфеля Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" ввів в оману позивача про існування у банку договорів, укладених для забезпечення прав вимоги за кредитними зобов`язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю "Тенак" (за кредитним договором від 15.10.2013 року №4Т13585И та за кредитним договором від 21.09.2015 року №4Т15075И), у розмірі, що суттєво перевищує розмір заборгованості за кредитом, та спонукало позивача до укладення з банком як кредитного договору, так і оскаржуваного договору поруки.
          Позивач вказує, що викладені ним у позовній заяві обставини, вказують на відсутність вищевказаних документів (договорів забезпечення) у банку, що мало істотне значення при укладенні договору поруки №4Т13585И/П від 08.11.2016 року (оспорюваного договору), що підтверджує факт обману банком позивача, оскільки якби позивач знав про відсутність забезпечень, він би не укладав з відповідачем ані Кредитний договір №4Л16028Г від 31.10.2016 року, ані Договір поруки №4Т13585И/П від 08.11.2016 року.
          Згідно  ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
          Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
          Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції,  позивачем не доведено належними та допустимими в розумінні ст.ст. 73, 76-79  Господарського процесуального кодексу України доказами наявності обставин (складових), які є підставами для визнання недійним Договору поруки №4Т13585И/П від 08.11.2016 на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України.
          Так, зокрема, позивачем не доведено, що представниками Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" повідомлялись відомості, які не відповідають дійсності, або що представники банку замовчували обставин, що мали істотне значення для правочину (відсутність забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором від 15.10.2013 року №4Т13585И та за Кредитним договором від 21.09.2015 року №4Т15075И - ТОВ "Тенак").
          Також, як правильно  встановлено судом першої інстанції, позивачем не доведено, що відповідачем вчинялись певні винні, навмисні дії, що свідчили б про намагання відповідачем запевнити позивача про такі властивості й наслідки Договору поруки №4Т13585И/П від 08.11.2016 року, які насправді наступити не можуть.
          Згідно з Протоколом (рішення) №30/10/2016-1 загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" від 30.10.2016 вирішено укласти з АТ "КБ Приватбанк" кредитний договір.
          Відповідно до Техніко-економічного обгрунтування повернення кредитних коштів від 24.10.2016, метою кредитування Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" є фінансування поточної діяльності.
          Згідно з заявкою на отримання кредиту від 24.10.2016 року цільовим призначенням позики є фінансування поточної діяльності підприємства.
          Жодних посилань на трансформацію/майно/забезпечення за первісними кредитами - вказаний документ не містить, так само, як і не містить посилань на договори поруки, які позивач помилково ототожнює з умовами/підставами отримання ним кредиту та бажаними наслідками отримання за такими договорами поруки прибутку (в тому числі за оспорюваним договором).
          Крім того, як правильно встановлено судом першої інстанції, жоден пункт Кредитного договору №4Л16028Г від 31.10.2016 не містить згадок про трансформацію, необхідність укладення оспорюваного позивачем Договору поруки №4Т13585И/П від 08.11.2016 року та щодо інших обставин, які позивач використовує в якості обґрунтування свого позову.
          При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" зверталось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами про розірвання Договору поруки №4Т13585И/П від 08.11.2016 року (справа №910/10567/18).
          Позовні вимоги у справі №910/10567/18 були обґрунтовані тим, що банком в порушення умов Договору поруки №4Т13585И/П не було передано позивачу належним чином завірені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитними договорами, внаслідок чого позивач фактично був позбавлений можливості використовувати необхідні документи для стягнення грошових коштів з підприємств-боржників, що призвело до суттєвого погіршення фінансово-майнового стану.
          Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.01.2019 року у справі №910/10567/18, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2019 року, відмовлено у задоволенні  позову, зокрема, з тих підстав, що позивачем не доведено того, що ним було повністю виконано зобов`язання з повернення кредитів та сплати відсотків за користування ними, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження обсягу таких зобов`язань та строків їх виконання.
          З огляду на викладене та враховуючі наявні в матеріалах даної справи докази та обставини встановлені судом у справі №910/10567/18, колегія суддів не приймає як належне  твердження скаржника що   у відповідача на момент укладення договору поруки були відсутні договори які підтверджують  існування забезпечення  кредитних договорів. 
          Згідно з  ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини"  суди застосовують при розгляді справ  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
          Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1  ст. 9 Конституції України  та беручи до уваги ратифікацію  Законом України від 17.07.1997 року N 475/97-ВР  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття  Закону України від 23.02.2006 року N3477-IV  (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Крім того, Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06.12.2007 року).
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).
Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
          Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. 
          Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 390/34/17.
          При цьому, колегія суддів відзначає,  що дії позивача, який уклав спірний договір поруки, а наразі пред`являє позов про визнання вказаного правочину недійсним, суперечать його попередній поведінці (укладенню договору) та є недобросовісними.
          Водночас, твердження скаржника, що  він розраховував, що  кредитні договори є забезпеченими, а тому сторонами і був включений  в договір поруки пункт про те, що до позивача перейдуть усі права відповідача за договорами застави (іпотеки) не спростовують висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні.   
          З огляду на викладене та враховуючи, що позивачем відповідних обставин (складових) для встановлення обставин вчинення правочину під впливом обману не доведено, суд першої інстанції дійшов правомірного  висновку про відмову у позові.
          Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що  мотиви апеляційної скарги фактично зводяться до мотивів викладених у позовній заяві, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.  
          Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
          Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення  (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). 
          Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.   
          Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -
                                                            
                                                            ПОСТАНОВИВ:

           1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті " на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 року у справі № 910/60/20 залишити без задоволення. 
           2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 року у справі №910/60/20 залишити без змін. 
           3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта. 
           4.  Матеріали справи № 910/60/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                А.Г. Майданевич

                                                                                О.М. Гаврилюк

Дата складення повного тексту 19.10.2020 року.