Ухвала
18 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 759/4174/20
провадження № 61-15886ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О.,                         Дундар І. О. розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про розірвання договору, визнання частини кредитного договору недійсним та стягнення надмірно сплачених коштів,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                                          АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору, визнання частини кредитного договору недійсним та стягнення надмірно сплачених коштів у розмірі 55 905,90 грн.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 травня 2020 року позов задоволено. Договір споживчого кредитування (кредитного договору) від                         05 серпня 2014 року б/н, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» розірвано, а в частині нарахувань комісії у сумі 3 299, 93 грн, відсотків за використання кредитного ліміту у сумі 14 445,51 грн та пені за прострочку за кредитом у сумі 38 160,46 грн визнано недійсним.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму надмірно отриманих грошових коштів в розмірі 55 905,90 грн.
Постановою Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду, рішення суду першої інстанції залишити в силі, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Пунктом 5 частини шостої статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.
Зазначена справа є малозначною, оскільки стосується захисту прав споживачів і ціна позову в ній (55 905,90 грн) не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що з врахуванням встановленого з 01 січня 2020 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» цього показника на рівні 2 102,00 грн складає 210 200,00 грн (100 х 2 102,00). 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Доводи позивача, що касаційна скарга стосується питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а саме питання щодо обов`язків кредитора у належному повідомленні позичальника про зміну істотних умов договору, є неприйнятними, оскільки відсутні приклади того, що у вирішенні зазначеного питання існує різна судова практика.
Також немає підстав для визнання справи такою, що має для позивача виняткове значення через те, що сума стягнення (55 905, 26 грн) є для нього значною. Зазначений вартісний критерій сам по собі не може свідчити про виняткове значення справи для учасника справи, оскільки законодавець для цілей визначення малозначності справ про захист прав споживачів за вартісним показником встановив поріг - до двохсот п'ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що значно перевищує ціну позову у зазначеній справі.  
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити.
Керуючись пунктом 5 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про розірвання договору, визнання частини кредитного договору недійсним та стягнення надмірно сплачених коштів.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                          М. М. Русинчук
                                                                                                                      Н. О. Антоненко
І. О. Дундар