11.11.20
22-ц/812/1617/20
                                                              
МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 490/2516/19 
Провадження № 22-ц/812/1617/20 
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах : 
головуючого – Темнікової В.І.,
суддів – Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В., 
із секретарем судового засідання – Колосовою О.М.,
за участі - представника позивача ОСОБА_1 ,
представників відповідачів- Павленко О.І., Кадєєвої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного Управління Національної поліції України у Миколаївській області, прокуратури Миколаївської області про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями органів досудового слідства, - 
В С Т А Н О В И В :

В березні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Державної казначейської служби України, в якому просила стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на її користь 500 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
В подальшому просила залучити співвідповідачами ГУНП України в Миколаївській області та прокуратуру Миколаївської області.
Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції України в Миколаївській області здійснювалось кримінальне провадження за № №42013160010000021 від 27.03.2013р., за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 172, ч.5 ст. 191, ч.1 ст.366 КК України.
В ході розслідування 29.05.2015 року їй слідчим за погодженням з прокурором повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.172, ч. 1 ст. 366, ч. 5 ст. 191 КК України, тобто у привласненні чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем та у складанні і видачі службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів та внесення завідомо недостовірної інформації.
02.06.2015 позивачка допитана слідчим в якості підозрюваного.
03.06.2015 року слідчий за погодженням з прокурором звернувся до суду з клопотанням про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
08.06.2015 року слідчий суддя Центрального районного суду м. Миколаєва по справі 490/5101/15-к обрав відносно позивачки запобіжний захід у вигляді застави у сумі 150000,00 грн. з покладенням на неї обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 195 КПК України.
05.06.2015 року слідчий за погодженням з прокурором звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно.
08.06.2015 року слідчий суддя Центрального районного суду м. Миколаєва по справі 490/5101/15-к з метою можливої конфіскації наклав арешт на майно позивачки, а саме 2 квартири за адресами у АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .
05.06.2015 року слідчий за погодженням з прокурором звернувся до суду з клопотанням про відсторонення її від посади виконавчого директора КП «Центральний ринок».
08.06.2015 року слідчий суддя Центрального районного суду м. Миколаєва по справі 490/5101/15-к відсторонив позивачку від посади директора КП «Центральний ринок».
30.07.2015 прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження відсторонення від посади генерального директора КП «Центральний ринок».
05.08.2015 року слідчий суддя Центрального районного суду м. Миколаєва по справі 1-кс/490/4110/15 продовжив відсторонення позивачки від посади генерального директора КП «Центральний ринок» до 29.09.2015 року.
05.10.2015 року слідчий за погодженням з прокурором звернувся до суду з клопотанням про відсторонення позивачки від посади генерального директора КП «Центральний ринок».
09.10.2015 року слідчий суддя Центрального районного суду м. Миколаєва по справі 490/1808/15-к відсторонив ОСОБА_2 від посади директора КП «Центральний ринок» до 29.11.2015 року.
Крім того, без наявності в матеріалах справи ухвали слідчого судді Апеляційного суду Миколаївської області про надання дозволів на проведення негласних оперативно - розшукових заходів по аудіо - відео контролю розмов позивачки у період з 24.04.2015 по 29.07.2015 року, поліцейськими прослуховувались особисті розмови, що підтверджується протоколом про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 31.08.2015 року, протоколами про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 01.07.2015 № 2249т та додатком до цього протоколу від 15.07.2015 № 2444т., № 2442т.
В грудні 2015 року начальником відділу прокуратури Миколаївської області було затверджено обвинувальний акт.
Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.07.2017 року обвинувачену ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.172, ч. 1 ст. 366 та ч. 5 ст. 191 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдано за недоведеністю вчинення кримінальних правопорушень (справа 487/8972/15).
25 червня 2018 року колегією суддів судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Херсонської області зазначений вирок залишено без змін. В касаційному порядку вирок не оскаржувався.
За текстом обвинувального акту інкриміновані органами досудового розслідування злочини вчинили ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які нібито діяли згідно вказівок організатора ОСОБА_4 з єдиним умислом, направленим на заволодіння майном ТОВ «Миколаївський Центральний ринок».
Однак за обвинувальним актом, обвинуваченими є тільки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , стосовно підозрюваного ОСОБА_4 , за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, справу закрито та припинено переслідування.
Суди першої та апеляційної інстанцій дослідили сукупність наданих стороною обвинувачення доказів та беззаперечно прийшли до висновку щодо їх недостатності на підтвердження вини позивачки у вчиненні нею інкримінованих злочинів, передбачених ч.2 ст.172, ч. 1 ст. 366 та ч. 5 ст. 191 КК України, а тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України позивачку виправдано.
Таким чином, на думку позивачки, викладене свідчить про незаконне притягнення позивачки як підозрюваної та обвинуваченої, незаконне обрання запобіжних заходів, незаконне відсторонення від посад, незаконне проведення в ході розслідування виїмки, незаконне накладення арешту на майно та інші процесуальні дії, що незаконно обмежували її право на недоторканність приватного життя.
Також зазначає, що під час перебування її під слідством були порушені конституційні права та свободи незаконними діями органів досудового розслідування, оскільки фактично їй були заподіяні страждання внаслідок психологічного впливу при допитах слідчим та під час судових засідань, порушились та змінились у негативний бік життєві зв`язки, погіршились відносини з оточуючими, вона була позбавлена можливості реалізації своїх звичок і бажань. Також порушено її нормальні життєві зв`язки, оскільки значний проміжок часу повинна була витрачати на захист своїх прав проти неправомірного обвинувачення.
Посилаючись на положення ч. 1,2,7 ст. 1176 ЦК України, п.1 ч. 1 ст.1, п.1 ч. 1 ст.2, ч.5, 6 ст.4, ч.2,3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», Закон України «Про державний бюджет України на 2019 рік», а також виходячи з принципу співмірності та враховуючи, зазначені вище обставини, позивачка вважає, що справедливою сатисфакцією буде сплата на її користь моральної шкоди у розмірі 500 000 грн.
Протокольною ухвалою суду від 11 жовтня 2019 року змінено процесуальний статус третіх осіб, а саме ГУНП України в Миколаївській області та прокуратури Миколаївської області, на відповідачів.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів досудового слідства, прокуратури, на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 195 000 грн.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, Державна казначейська служба України звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що суд першої інстанції повно встановив всі обставини справи, але неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.
Проаналізувавши положення ст.1,2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 23, ч. 6 ст. 1176 ЦК України, пунктів 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. № 4, апелянт зазначає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне (за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого) спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Посилається, що п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016р., який набрав чинності 01.01.2017р., встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, застосовується прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2020 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2189 гривень.
З урахування викладеного, Державна казначейська служба України вважає, що сума відшкодування позивачці повинна становити (36х2027)+(2027:31х27)= =74692,45грн., а розмір моральної шкоди зазначений позивачкою, є надуманий та визначений без урахування засад розумності та виваженості і не відповідає характеру немайнових втрат та обсягу моральних страждань. За такого рішення суду підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
В судовому засіданні представник позивачки не визнав доводи апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Представник прокуратури Миколаївської області просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Представник Головного управління Національної поліції в Миколаївській області  просила апеляційну скаргу задовольнити. 
Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).
Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.
Так, судом було встановлено, що відомості до ЄРДР вперше були внесені 27.03.2013р., де в фабулі кримінального правопорушення зазначено ОСОБА_2 
29.05. 2015 року слідчим СУ УМВС України в Миколаївської області ст. лейтенантом міліції Шульга В.П. було повідомлено ОСОБА_2 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 172, ч.5 ст. 191, ч.1 ст. 366 КК України, а саме: незаконному звільненні працівника з роботи з особистих мотивів, а також іншому грубому порушенню законодавства про працю, вчиненому щодо матері, яка має дитину до 14 років; складанні та видачі службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесенні до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей; заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем в особливо великих розмірах.
02.06.2015 року ОСОБА_2 була допитана в якості підозрюваної. 
Також, під час здійснення досудового розслідування, стосовно позивачки було застосовано запобіжні заходи, зокрема, ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.06.2015 року до позивачки застосовано запобіжний захід у вигляді застави у сумі 150 000 грн. та покладено обов`язки з`являтися за викликом слідчого, прокурора та суду, не виїжджати за межі України, здати на зберігання паспорт для виїзду за кордон.
Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.06.2015 року накладено арешт та майно позивачки у вигляді двох квартир; а також відсторонено її від посади директора КП «Центральний ринок», яке в подальшому неодноразово продовжувалося ухвалами слідчих суддів.
Згідно протоколів про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 01.07.2015 року та від 15.07.2015 року, в ході проведення негласних слідчих дій фіксувалися зміст телефонних розмов позивачки у період з 18 квітня по 17 червня 2015 року, та в період з 03 червня 2015 року по 07 липня 2015 року.
Згідно обвинувального акту, затвердженого прокурором відділу прокуратури Миколаївської області юристом 1-го класу Обуховським О.В. від 29.11.2015 р., ОСОБА_2 обвинувачувалася у привласненні чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненим групою осіб в особливо великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України та ч.1 ст. 366 КК України - службове підроблення, тобто внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.
Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.07.2017 р. ОСОБА_2 виправдано за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172 КК України, а також виправдано за недоведеністю вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 366 та ч.5 ст. 191 КК України.
Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 25.06.2018 року вищевказаний вирок суду у відношенні позивачки залишено без змін. Ухвала набрала законної сили 25.06.2018 року.
Також суд виходив з того, що на правовідносини, що виниклі між сторонами розповсюджується Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду". 
Проаналізувавши зазначені обставини, суд дійшов висновку, що позивачка має право на відшкодування моральної шкоди. 
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Таким чином, законодавством встановлений тільки мінімальний розмір моральної шкоди за даною категорією справ, а остаточний розмір визначається судом з урахуванням обставин справи та в межах, встановлених цивільним законодавством.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив з мінімальної заробітної плати на час розгляду справи, яка згідно до Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік» з 1 січня 2020р. складала - 4723 грн., а також того, що ОСОБА_2 знаходилася під слідством та судом (з урахуванням апеляційного розгляду справи) з 29.05.2015 р. по 25.06.2018 р., тобто 36 місяць 27 днів.
Отже сума, яка підлягає стягненню на користь позивачки в рахунок відшкодування завданої їй моральної шкоди не може бути меншою, ніж 174 751 грн. (4723х37 місяців).
Проте, посилаючись на положення ч.3 ст.23 ЦК України з урахуванням конкретних обставин по справі, в тому числі і тривалості перебування позивачки під слідством та судом, а також характеру пред`явленого обвинувачення, часу та зусиль, які необхідно було вжити для відновлення попереднього стану, та врахувавши вимоги розумності та справедливості, суд визначив компенсацію моральної шкоди у розмірі 195 000 грн. 
При прийнятті рішення у справі, суд керувався також правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22.04.2019 року у справі № 236/893/17 (провадження №14-4цс19).
Враховано судом було також те, що  відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04.06.2018 року у справі №489/1792/17 та постанові від 25.07.2018 року у справі № 607/14493/16-ц.
Висновки суду відповідають встановленим обставинам у справі та законодавству, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в рішенні суду.
Так, за змістом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. 
Ст. 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
На день розгляду справи єдиним таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», прийнятий ще у 1994 році, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі й на осіб, стосовно яких постановлено виправдувальний вирок чи закрито кримінальне провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»  передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Частиною другою статті вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Відповідно до пунктів 1,2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»  право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду чи закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у  діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Згідно з пунктом 5 статті 3 цього Закону у наведених у ст.1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.
Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
Щодо доводів апеляційної скарги, що мінімальна заробітна плата відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016р., який набрав чинності 01.01.2017р., не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а також про те, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, застосовується прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 
Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Суд першої інстанцій правильно керувався тим, що на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивачка має право на відшкодування моральної шкоди. 
Правильно також, визначаючи мінімальний розмір моральної шкоди, суд виходив з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, а саме  станом на 2020 рік. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. 
Проте, у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Судом було з`ясовано чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування, а саме негативні наслідки, які продовжувалися для позивачки під час тривалого часу перебування її під слідством та судом, перебування її майна під арештом, відсторонення від роботи, тобто враховано характер і обсяг страждань, яких зазнала позивачка, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у її життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. 
За таких обставин оскаржуване судове рішення в частині стягнення 195 000 грн. на відшкодування моральної шкоди є законними та обґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги про те, що для визначення розміру відшкодування позивачці моральної шкоди як розрахункову величину необхідно брати не мінімальну заробітну плату, а прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2020 року - 2027 грн. не можуть бути прийняти до уваги з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 3 розділу 11 «Прикінцеві та перехідні» положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016р., на який посилається ДКСУ в апеляційній скарзі, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.
Однак, відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачеві не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а відтак, підстави для застосування наведеної норми до виниклих правовідносин відсутні.  Крім того, вказаним Законом не вносилися зміни до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік».
Задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанції, правильно застосував положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та визначив розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 4 723 грн.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, тому підстав для його скасування немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,- 
П О С Т А Н О В И Л А: 
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 12 листопада 2020 року