Номер провадження: 22-ц/813/3145/20 
Номер справи місцевого суду: 523/11808/15-ц
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.11.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Сувертак І.В. 16 вересня 2019 року у м. Одеса, –
встановила:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, в обґрунтування вимог якого посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер брат позивача - ОСОБА_3 . Зазначене підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 27 травня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №679.
10 червня 2015 року ОСОБА_2 звернувся в Шосту одеську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини по закону після смерті брата, оскільки інших спадкоємців за законом немає. Нотаріусом була заведена спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_3 .
Спадковою масою є 1/2 частина житлового будинку під АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Восьмою Одеською державною нотаріальною конторою 31 жовтня 1994 року.
Інша частина житлового будинку під АДРЕСА_1 належить позивачу, ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Восьмою Одеською державною нотаріальною конторою 31 жовтня 1994 року.
Земельна ділянка площею 779 кв.м, на якій розташований житловий будинок та надвірні споруди, перебуває в комунальній власності, розпорядником якої є Одеська міська рада в силу положень ст.ст.80,83 ЗК України.
В Шостій одеській нотаріальній конторі проінформували, що окрім нього, із заявою на отримання спадщини звернувся із заповітом відповідач по справі, ОСОБА_1 .
Позивач зазначав, що на його думку, заповіт, складений 02 вересня 2014 року ОСОБА_3  на користь ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В., зареєстрований в реєстрі за №1420, слід визнати недійсним, оскільки волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Враховуючи зазначене в позовній заяві, позивач просив визнати вищезазначений заповіт недійсним.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 липня 2019 року позов ОСОБА_2 було задоволено. Визнано недійсним заповіт, складений 02 вересня 2014 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН № НОМЕР_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН № НОМЕР_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В., зареєстрований в реєстрі за №1420.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що Висновок судово-психіатричних експертів від 29 квітня 2016 року за №53 є необгрунтованим та не міг бути прийнятий судом до уваги як достовірний доказ. Крім того, судом не було прийнято до уваги факт отримання ОСОБА_3 грошових коштів від апелянта, що, на думку останнього, свідчить про спробу ОСОБА_4 продати належну йому частину будинку ОСОБА_1 .
Сторони у справі, відповідно до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України, про час, дату і місце слухання справи 11 листопада 2020 року сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, через обмеження доступу до зали судового засідання Одеського апеляційного суду внаслідок поширення в Україні коронавірусної інфекції COVID-19, не подавали.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер брат позивача - ОСОБА_3 . Зазначене підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 27 травня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №679 (т.1, а.с. 6).
10 червня 2015 року ОСОБА_2 звернувся в Шосту одеську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини по закону після смерті брата, оскільки інших спадкоємців за законом немає. Нотаріусом була заведена спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_3 .
Спадковою масою є 1/2 частина житлового будинку під АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Восьмою Одеською державною нотаріальною конторою 31 жовтня 1994 року.
Інша частина житлового будинку під АДРЕСА_1 належить позивачу, ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Восьмою Одеською державною нотаріальною конторою 31 жовтня 1994 року.
Земельна ділянка площею 779 кв.м, на якій розташований житловий будинок та надвірні споруди, перебуває в комунальній власності, розпорядником якої є Одеська міська рада в силу положень ст.ст.80,83 ЗК України.
В Шостій Одеській нотаріальній конторі ОСОБА_2 дізнався, що, окрім нього, з заявою на отримання спадщини звернувся із заповітом відповідач по справі ОСОБА_1 .
По справі ухвалою суду першої інстанції від 29 березня 2016 року було призначено посмертну судову комплексну амбулаторну психолого – психіатричну     експертизу, на вирішення якої поставлено перед експертом ряд питань. Проведення експертизи доручено Комунальній установі «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» (м. Одеса, вул. Ак. Воробйова, 9). (т.1, а.с. 106-108).
14 липня 2016 року на адресу суду надійшов Висновок судово-психіатричних експертів від 29 квітня 2016 року за №53 з якого вбачається: “ ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент складання та підписання ним спірного заповіту, 02 вересня 2014 р., страждав на хронічний психічний розлад у вигляді «Шизофренії, параноїчної форми, з непереривним перебігом протікання» (що відповідав діагностичним критеріям рубрики F20,00 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), у поєднанні з хронічною інтоксикацією та хронічною серцево-легеневою недостатністю, у наслідок туберкульозної інфекції, який за впливом на його вольові, когнітивні та критичні функції був настільки виражений, що абсолютно позбавляв його здатності передбачати наслідки та розуміти значення та характер своїх дій та (або) керувати ними” (т.1, а.с. 115-128).
За статтями 1233, 1234 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Згідно зі ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Відповідно до частини другої статті 1257 Цивільного кодексу України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Згідно із частиною першою, другою ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.
Стаття 1257 Цивільного кодексу України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 Цивільного кодексу України.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 29 квітня 2016 року за №53, предметом дослідження якої була медична документація і показання свідків, ОСОБА_3 виявляв ознаки хронічного психічного розладу у вигляді «Шизофренії, параноїчної форми, з непереривним перебігом протікання» (що відповідав діагностичним критеріям рубрики F20,00 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), тому у силу свого психічного стану не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у момент вчинення оспорюваного заповіту 02 вересня 2014 року.
Висновок підтримав та підтвердив повністю допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції експерт ОСОБА_5 (а.с. 232, 233 – 241 т.2)
Окрім того, наявність у спадкодавця поведінкових розладів протягом останнього періоду його життя також підтверджено показами наступних свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , також допитаних у судовому засіданні.
На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що заповіт, складений ОСОБА_3 02 вересня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В., зареєстрований в реєстрі за №1420, є недійсним.
У відповідності до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Правила цієї статті ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги, заявлені позивачем, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а відтак, підлягали задоволенню в повному обсяз, і колегія суддів погоджується із таким висновком суду.
Колегія суддів вважає необгрунтованими довід апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що Висновок судово-психіатричних експертів від 29 квітня 2016 року за №53 є необгрунтованим та не міг бути прийнятий судом до уваги як достовірний доказ.
Апеляційний суд критично відноситься до вказаних доводів, оскільки апелянтом не надано жодного належного доказу на підтвердження необгрунтованості вказаного висновку експертів.
Крім того, колегія суддів вважає необгрунтованим довід апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що судом не було прийнято до уваги факт отримання ОСОБА_3 грошових коштів від апелянта, про що було складено відповідні розписки, що, на думку останнього, свідчить про спробу ОСОБА_4 продати належну йому частину будинку ОСОБА_1 . 
Колегія суддів вважає вказані розписки такими, що не стосуються предмету спірних правовідносин і не мають правового значення для вирішення саме зазначеного позову.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2019 року– залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 08 грудня 2020 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе