Ухвала
 
24 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 495/7946/19
провадження № 61-17406ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив: витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на свою користь земельну ділянку площею 0,100 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0171, для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на вказану земельну ділянку.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що він є власником земельної ділянки площею 0,100 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0171, для індивідуального дачного будівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказану земельну ділянку він набув на підставі рішення Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 05 червня 2015 року № 2955. З метою оформлення речових прав на вказану земельну ділянку він звернувся до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, від якого йому стало відомо, що 26 жовтня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 . Підставою виникнення права власності у ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку зазначено рішення Затоківської селищної ради від 29 серпня 2015 року за № 3538. Разом з тим згаданим рішенням селищної ради не вирішувалося питання про передачу спірної земельної ділянки відповідачу. Враховуючи наведене, ОСОБА_2 без будь-яких правових підстав заволоділа належною йому земельною ділянкою.
 
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 жовтня 2019 року позов задоволено. Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння земельну ділянку площею 0,100 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0171, для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,100 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0171, для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року (повний текст якої складено 26 жовтня 2020 року) апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 жовтня 2019 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
18 листопада 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 жовтня 2019 року.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків,  а саме - заявнику необхідно було подати до Верховного Суду інформацію про ціну позову (вартість спірної земельної ділянки) та надати докази на підтвердження цієї обставини, і роз`яснено заявнику про наслідки невиконання вимог ухвали суду.
 
На виконання вимог вказаної ухвали до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків, а саме - заява про усунення недоліків та витяг з технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки, згідно з яким вартість спірної земельної ділянки становить 108 310 грн. Крім того, заявник доплатив судовий збір за подання касаційної скарги з урахуванням ціни позову, і на підтвердження цих обставин надав квитанцію від 10 грудня 2020 року № ПН3356. 
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) -  2 102 грн.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.
 
Наданим заявником витягом з технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки від 10 грудня 2020 року № 1494 підтверджується, що вартість спірної земельної ділянки площею 0,100 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0171, становить 108 310 грн. Тобто ціна позову  в цій справі - 108 310 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). Тому справа № 495/7946/19 є малозначною в силу вимог закону.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.
 
Доводи заявника про те, що справа не може вважатися малозначною у зв`язку з тим, що ухвалою від 26 листопада 2020 року у справі № 495/7947/19 Верховний Суд відкрив касаційне провадження за аналогічною касаційною скаргою, не заслуговують на увагу, оскільки саме по собі відкриття касаційного провадження в аналогічній справі не є правовою підставою для відкриття касаційного провадження в цій справі і не спростовує того факту, що відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною в силу вимог закону.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд застосував статтю 387 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) без урахування висновків щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц, про те, що однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким, є неспроможними, тому що спірна земельна ділянка не перебувала у володінні заявника як власника на підставах, визначеним законодавством, оскільки право власності заявника на цю земельну ділянку не було зареєстроване в установленому законом порядку. За змістом статті 387 ЦК України саме власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння. Висновки апеляційного суду в цій справі не суперечать наведеним правовим висновкам Верховного Суду.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення в постанові Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії постанови Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко