ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
11 грудня 2019 року
 
м. Київ
 
справа № 357/7544/14-ц
 
провадження № 61-24622св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра»,
відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідач за зустрічним позовом - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра»,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 4 вересня 2014 року, ухвалене у складі судді Буцмака Ю. Є., та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 травня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Суханової Є. М., Данілова О. М., Мережко М. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У червні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра», (далі - ПАТ КБ «Надра») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
 
Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 4 липня 2008 року Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 61 124 доларів США зі сплатою 14,49% річних з кінцевим терміном повернення 3 липня 2024 року. 
 
З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором того ж дня банк окремо з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 уклав договори поруки.
 
У порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язання не виконувала, у зв`язку з чим на 25 листопада 2013 року виникла заборгованість у сумі 108 565,64 доларів США, що за курсом Національного банку України на 25 листопада 2013 року еквівалентно                            867 765,16 грн, яку банк просив стягнути солідарно з боржника і поручителів. 
 
У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулась із зустрічним позовом до                          ПАТ КБ «Надра», в якому просила розірвати кредитний, укладений з                     ПАТ КБ «Надра» 4 липня 2008 року, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , вжити заходів щодо стягнення заборгованості в розмірі, що не перевищує її заборгованості, припинити нарахування процентів та штрафних санкцій за користування кредитом і стягнути з банку на її користь 50 000 грн у відшкодування моральної шкоди. 
 
Позов мотивувала тим, що під час укладення кредитного договору та під час його виконання були порушені її права як споживача, оскільки вона не була ознайомлена з усіма істотними умовами укладеного кредитного договору. Також вважає, що були порушені вимоги статей 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме вона була введена в оману і її не було попереджено про валютні ризики, пов`язані з отриманням кредиту в іноземній валюті. Такими неправомірними діями банку їй завдано моральну шкоду, що полягає у душевних стражданнях, яку вона оцінює у 50 000 грн.
 
У зв`язку з різким підвищенням курсу валюти не має фінансової можливості виконувати взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, тому вона неодноразово зверталась до банка з проханнями переглянути умови договору, реструктуризувати заборгованість, розірвати кредитний договір та звернути стягнення на предмет іпотеки. 
 
Крім того, відповідно до виконавчого напису № 122 від 29 січня 2014 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобєлєвою А. М., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 і головним державним виконавцем міського відділу Державної виконавчої служби Білоцерківського міського управляння юстиції Кравченко О. Г. 20 травня 2014 року відкрито відповідне виконавче провадження. 
 
ОСОБА_1 , заперечуючи вимоги первісного позову, просила застосувати позовну давність. 
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області                             від 4 вересня 2014 року позов ПАТ КБ «Надра» задоволено.
 
Стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 144/11/13/2008/840 від 4 липня 2008 року у сумі 97 218,72 доларів США та 90 695,91 грн.
 
Стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» 3 654 грн у відшкодування судового збору.
 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не виконувала умови кредитного договору щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів, що є підставою для солідарного стягнення з боржника і поручителів заборгованості за кредитним договором. 
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з відсутністі доказів порушення банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позичальник була ознайомлення з усіма умовами надання кредиту. Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для розірвання кредитного договору, у зв`язку з тим, що коливання валютних курсів не є достатньою умовою для застосування частини другої статті 652 ЦК України. 
 
Вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки та вжиття заходів щодо стягнення заборгованості у розмірі, який не перевищує заборгованість позивача перед банком, припинення нарахування процентів та штрафних санкцій за користування кредитом, суд першої інстанції вважав необґрунтованими, оскільки у первісному позові йде мова про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не звернення стягнення на предмет іпотеки. Також суд першої інстанції вказує на недоведення позивачем за зустрічним позовом завдання їй банком моральної шкоди.
 
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 4 вересня 2014 року залишено без змін.
 
Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
 
У червні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 4 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області                         від 17 травня 2017 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. 
 
Заявник зазначає, що кредитний договір, за яким стягується заборгованість, передбачає погашення кредиту щомісячними мінімально необхідними платежами у розмірі 830,28 доларів США та встановлює строки сплати таких платежів. Останній платіж позичальником здійснено 5 вересня 2012 року у розмірі 60 доларів США, після зазначеної дати позичальник не здійснювала погашення заборгованості за кредитом. Суди попередніх інстанцій не врахували, що за кожним зі щомісячних платежів відповідно до                               статті 559 ЦК України порука припиняється зі спливом шестимісячного строку з дня виникнення права вимоги у кредитора за таким платежем. Крім того, норми закону, яким врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договором поруки не передбачено інше. При цьому судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, стягнено з позичальника та обох поручителів сума заборгованості за кредитним договором солідарно. 
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі. 
 
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Вказана справа передана до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 4 липня 2008 року Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 144/П/13/2008/840, згідно з яким позивач надав ОСОБА_1                         з метою придбання нерухомого майна кредит на загальну                                          суму 61 124 доларів США зі сплатою 14,49% на рік строком до 3 липня 2024 року. За умовами кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язувалась щомісячно погашати кредит та сплачувати проценти за користування кредитними коштами. 
 
Виконання боржником зобов`язань за кредитним договором забезпечено порукою відповідно до договорів поруки № 1 від 4 липня 2008 року, укладеного з ОСОБА_2 , та № 2 від 4 липня 2008 року, укладеного з ОСОБА_3 . 
 
За умовами вказаних договорів поруки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поручились перед банком за належне виконання позичальником таких зобов`язань:  повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, сплатити інші платежі, передбачені кредитним договором, сплатити можливі штрафні санкції (штрафи, пеня). При цьому поручителі повинні виконати зобов`язання в тому ж порядку, який встановлений для позичальника за кредитним договором. Поручителі відповідають перед кредитором у повному обсязі. 
 
ОСОБА_6 порушила умови виконання кредитного договору і на 25 листопада 2013 року її заборгованість за договором складає:                                 97 218,72 доларів США за тілом кредита та процентами і 90 695,91 грн сума нарахованої пені та штрафів за порушення умов договору.
 
Путом 7.3 кредитного договору сторонами погоджений збільшений строк позовної давності тривалістю 10 років. 
 
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права 
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що банком та позичальником ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 144/П/13/2008/840 від 4 липня 2008 року, який передбачає надання кредиту у розмірі 61 124,00 доларів США зі сплатою 14,49% на рік строком до 3 липня 2024 року. Банк виконав свої зобов`язання з надання кредиту, натомість позичальник неналежно виконувала умови кредитного договору щодо внесення мінімальних щомісячних платежів. 
 
Виконання боржником зобов`язань за кредитним договором забезпечено порукою відповідно до договорів поруки № 1 від 4 липня 2008, укладеного з   ОСОБА_2 , та № 2 від 4 липня 2008 року, укладеного з ОСОБА_3 .
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами                          (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
 
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
 
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
 
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).
 
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
 
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
 
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
 
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
 
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
 
З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш, ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
 
Зазначена позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 червня 2018 року у справі                                 № 408/8040/12.

 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції не перевірив, чи дотримано банком шестимісячний строк для звернення з вимогами до поручителів з огляду на те, що умовами договору кредиту передбачено здійснення щомісячних платежів та встановлено строки внесення таких платежів. При цьому слід зазначити, що на вказані обставини ОСОБА_3 посилався у апеляційній скарзі, однак таким обставинам не надана оцінка судом апеляційної інстанції.
 
Разом з цим, слід зазначити, що стаття 554 ЦК України передбачає, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
 
Норми права, що регулюють інститут поруки, не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою за різними договорами поруки, якщо цими договорами не передбачено іншого.
 
Суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що позивач уклав окремі договори поруки з поручителями. Відтак, останні не дали спільно поруку, а тому не несуть солідарної відповідальності перед позивачем. Відповідальність поручителів перед позивачем є солідарною з боржником. 
 
Зазначене також не враховано судом апеляційної інстанції при перегляді у апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, яким стягнено солідарно з боржника та обох поручителів заборгованість за кредитним договором, як і не враховано межі оскарження ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 415/2542/15-ц зазначено, що право особи заявити однорідні позовні вимоги до кількох відповідачів передбачена у процесуальному законі незалежно від того, чи існує між цими відповідачами солідарне зобов`язання. Тому можливим є пред`явлення позову до кількох відповідачів стосовно стягнення заборгованості за одним кредитним договором солідарно з позичальника та з кількох поручителів, якщо останні не є солідарними боржниками між собою. Спільний розгляд позовних вимог кредитора до боржника за основним зобов`язанням і кількох поручителів не створює солідарного обов`язку для останніх. За умови розгляду такого спору в межах однієї справи одним судом гарантується ефективний захист прав та інтересів позивача, що вплине, зокрема, на ефективність виконання відповідного рішення суду із забезпеченням прав усіх учасників відповідних правовідносин.
 
З огляду на вказане, апеляційним судом не було з`ясовано питання дотримання банком шестимісячного строку для звернення з вимогами до поручителів та не враховано, що поручителі за різними договорами поруки не несуть солідарну відповідальність по відношенню один до одного, що свідчить про порушення апеляційним судом  положень статті 303 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.
 
У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.
 
За таких обставин постановлене апеляційним судом судове рішення, з урахуванням принципу диспозитивності, в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв`язку із чим відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи до апеляційного суду на новий розгляд.
 
Під час нового розгляду справи апеляційному суду необхідно об`єктивно перевірити наведені у апеляційній скарзі доводи у сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема, встановити дотримання банком шестимісячного строку для звернення з вимогами до поручителя, можливість солідарної відповідальності поручителів по відношенню один до одного і ухвалити законне та обґрунтоване рішення з додержанням цивільних процесуальних норм, правильно застосувати норми матеріального права. 
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
 
Оскільки касаційний суд направляє справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених сторонами у судах першої та апеляційної інстанції, як і судових витрат, понесених у зв`язку з поданням касаційної скарги, відсутні. 
 
Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково. 
 
Ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог первісного позову про солідарне стягнення з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором і витрат зі сплати судового збору скасувати, справу в цій частині направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. О. Кузнєцов 	
Судді:  	В. С. Жданова    С. О. Карпенко   В. А. Стрільчук    М. Ю. Тітов