ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 листопада 2020 року                                                                    Справа №903/256/20 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Павлюк І.Ю. ,  суддя Савченко Г.І. 

при секретарі судового засідання - Єфімчук А.І.

за участю представників сторін:
позивача - Дунець Г.Я., довіреність від 08.10.2020 р.
відповідача - не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Каваса Віктора Степановича на рішення Господарського суду Волинської області від 31.08.2020 р. у справі №903/256/20 (суддя Костюк С.В., повний текст рішення складено 03.09.2020 р.)

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в інтересах Виробничого структурного підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Каваса Віктора Степановича 

про стягнення 149 919,32 грн та виселення із займаного приміщення

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 31.08.2020 р. позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця" в інтересах Виробничого структурного підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця" (отримувач коштів: виробничий структурний підрозділ "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця" ІВАN № НОМЕР_1 а АТБВ №10026/0123, філії Головного управління по м.Києву та Київській області АТ "Ощадбанк", МФО 322669, код за ЄДРПОУ 41149437, податковий:400758126555, призначення платежу: податковий код 868, адреса: вул.Ніла Хасевича,9, м.Рівне,33013) 149919,32 грн заборгованості, а також 4350,78 грн витрат по сплаті судового збору. Виселено відповідача з будівлі кафе № 6 площею 80,3 кв. м. (реєстровий номер 01059900.30041.АААВВИ348) з благоустроєм (площадка площею 71,41 кв. м), що знаходиться за адресою: Волинська область, м.Ковель, бульвар Л. Українки, 39-В на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця"  в  інтересах Виробничого структурного підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця".
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, викладених у позовній заяві про стягнення 149 919,32 грн. заборгованості та виселення відповідача із займаного приміщення, у зв`язку з їх безпідставністю. Покласти всі судові витрати на позивача.
Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права та при недотриманні норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не дотримано умов п. 10.4. Договору в частині надіслання будь-якою стороною іншій заяви про припинення або зміну умов Договору. Зазначає, що п. 10.10. Договору сторони погодили, що майно вважається поверненим Балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання за погодженням з Орендодавцем, однак акт між сторонами не підписувався.
Звертає увагу, що по даний час сторони виконують умови договору, в тому числі в частині розрахунків в формі попередньої оплати, які продовжують проводитись відповідачем в передбачені договором терміни і у встановлених розмірах, а позивачем приймаються.
Апелянт вважає, що судом першої інстанції не правильно  трактовано строки позовної давності в даній справі та період нарахування неустойки.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.10.2020 р. поновлено ФОП Кавасу В.С. строк на подання апеляційної скарги. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Каваса В.С. на рішення господарського суду Волинської області від 31.08.2020 р. у справі №903/256/20. Розгляд апеляційної скарги призначено на 09.11.2020 р. об 10:30год.

26.10.2020 на адресу апеляційного суду від позивача надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на те, що апеляційна скарга не відображає дійсні обставини справи, а рішення Господарського суду Волинської області є таким що прийняте на основі об`єктивної оцінки зібраних у справі доказів та з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги фізичної особи підприємця Каваса В.С., а рішення господарського суду Волинської області від 31.08.2020 р. у справі №903/256/20 залишити без змін.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.10.2020 р. задоволено клопотання Акціонерного товариства "Українська залізниця" в інтересах Виробничого структурного підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №903/256/20. Розгляд справи призначено на 09.11.2020 р. об 10:30 год. в режимі відеоконференції через Господарський суд Львівської області.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.11.2020 р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 23.11.2020 року.
23.11.2020 року від представника апелянта надійшло клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги на іншу дату.
          В обґрунтування зазначеного клопотання представник відповідача зазначає, що через травму ноги він не може забезпечити свою участь в судовому засіданні.
Також апелянт повідомляє про те, що на даний час тривають активні переговори між позивачем та відповідачем, щодо мирного врегулювання наявного між сторонами спору шляхом укладення мирової угоди.
Розглянувши вище зазначене клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні, враховуючи наступне.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
В даному випадку представником відповідача не надано жодних доказів, які унеможливлюють вирішення спору в даному судовому засіданні.
Водночас, судом враховується, що у відзиві на апеляційну скаргу відповідачем чітко викладено свою позицію щодо оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
У Рішенні Конституційного суду України від 02.11.2004р. №15-рп/2004 вказано верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.
Застосовуючи практику Європейського суду з прав людини під час розгляду справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід зазначити, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (§51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006р. у справі "Красношапка проти України").
Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
Призначаючи справу до розгляду та відкладаючи її суд апеляційної інстанції надавав можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень.
Окрім того, ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.11.2020 року, було задоволено клопотання представника відповідача про відкладення розгляду апеляційної скарги на іншу дату.
Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Явка учасників у справі не визнавалась обов`язковою, а також попереджено про те, що неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідач не був позбавлений можливості забезпечити участь в судовому засіданні іншого представника.
Окрім того, представником відповідача не надано жодних доказів того, що між позивачем та відповідачем ведуться переговори щодо укладення мирової угоди.

В судове засідання 23.11.2020 року з`явився представник позивача. 

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу заперечив з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволення, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20 грудня 2010 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Волинській області (Орендодавець) та ФОП Кавасом В.С. (Орендар) було укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності № 581.
Відповідно до п.п. 1.1-1.2 Договору, Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно: будівлю кафе № 6 площею 80,3 кв. м. (реєстровий номер 01059900.30041.АААВВИ348) з благоустроєм (площадка площею 71,41 кв. м), ВП “Станція Ковель” ДТГО “Львівська залізниця” (далі - майно), що знаходиться за адресою: Волинська область, м.Ковель, бульвар Л. Українки, 39-В та перебуває на балансі ВП “Станція Ковель” ДТГО “Львівська залізниця” (далі- Балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку станом на 31.07.2010, суб`єктом оціночної діяльності-приватним підприємцем Янчуком О.Г. і становить за незалежною оцінкою 175185,00 грн без врахування ПДВ. Майно передається в оренду з метою використання його для здійснення торгівлі непродовольчими та продовольчими товарами, крім товарів підакцизної групи. 
Орендна плата визначається за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить 2740,00 грн за базовий місяць оренди (вересень 2010 року) без ПДВ (п.3.1 Договору).
Орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату (п.5.3 Договору).
Згідно п.п.5.9 - 5.10 Договору Орендар зобов`язаний щомісячно до 12 числа, наступного за звітним, надавати Орендодавцеві інформацію про перерахування орендної плати за попередній місяць; на вимогу Орендодавця проводити звіряння взаєморозрахунків по орендних платежах і оформляти відповідні акти звіряння. У разі припинення або розірвання Договору оренди повернути Балансоутритмувачу, за погодження з Орендодавцем, орендоване Майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного стану та відшкодувати Балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини Орендаря.
Відповідно до п.п.10.9 - 10.11 Договору у разі припинення або розірвання цього Договору майно протягом трьох робочих днів повертається Орендарем Балансоутримувачу за погодженням з Орендодавцем. У разі, якщо Орендар затримав повернення майна, він несе ризик його випадкового знищення або випадкового пошкодження. Майно вважається поверненим Балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання за погодженням з Орендодавцем. Обов`язок щодо складання акту приймання-передавання про повернення майна покладається на Орендаря. Якщо Орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, Орендодавець має право вимагати від Орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення.
В подальшому до даного договору оренди між сторонами було укладено додаткові договори: №1 від 01.11.2012, №2 від 18.12.2013, №3 від 15.07.2014, №4 від 19.12.2014, №5 від 31.03.2015, №6 від 20.07.2015 та додаткові договори від 29.01.2016, від 26.10.2016, від 31.03.2016, від 30.06.2016, від 01.08.2016, від 17.11.2016, від 15.12.2017, від 11.07.2017, від 07.04.2017, від 09.01.2018, від 25.04.2018.  
Додатковим договором № 1 від 01.11.2012 року в пункті 1.1. Договору оренди слова “ВП “Станція Ковель” замінено на слова: “ВП “Рівненська дирекція залізничних перевезень”
Додатковим договором № 3 від 15.07.2014 року в пункті 1.1. Договору оренди слова "на балансі ВП “Рівненська дирекція залізничних перевезень” ДТГО “Львівська залізниця” замінено на слова “на балансі ВП “Управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд № 3”.
Додатковою угодою до договору оренди від 29.01.2016 року внесено зміни в договір оренди нерухомого майна від 20.12.2010 року за № 581 та встановлено, що орендодавцем майна, визначеного договором оренди є Публічне акціонерне товариство “Українська залізниця”.
У тексті договору найменування “відокремлений підрозділ “Управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд № 3” ДТГО “Львівська залізниця” замінено на - виробничий структурний підрозділ “Рівненське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд” регіональної філії “Львівська залізниця” публічного акціонерного товариства “Укрзалізниця”.
Додатковим договором від 29.01.2016 також внесено зміни в пункт 3.6. Договору та викладено в наступній редакції: 100% не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним перераховується на розрахунковий рахунок Орендодавця. Одержувач коштів - підрозділ Рівненське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд регіональна філія “Львівська залізниця” ПАТ “Укрзалізниця”.
Пунктом 10.1 Договору оренди (з урахуванням додаткових угод до нього) визначено його дію до 30.06.2018 включно без подальшого продовження.
Договір оренди нерухомого майна та додаткові договори до нього підписані сторонами та завірені їх печатками без зауважень та заперечень.
Відповідно до Закону України “Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування”, постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 “Про утворення публічного акціонерного товариства “Українська залізниця”, “Питання публічного акціонерного товариства “Українська залізниця” від 02.09.2015 року № 735 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 року № 52), наказу № 362 від 22.05. 2017 року “Про деякі питання діяльності ПАТ “Укрзалізниця”, наказу № 7 від 20.06.2017 року “Про введення в дію положення про виробничий підрозділ “Рівненсько-Тернопільське територіальне управління” філії “Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд” публічного акціонерного товариства “Українська залізниця” виробничий структурний підрозділ “Рівненське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд” регіональної філії “Львівська залізниця” публічного акціонерного товариства “Українська залізниця” з 01.07.2017 року реорганізовано шляхом приєднання у виробничий підрозділ “Рівненсько-Тернопільське територіальне управління” філії “Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд” публічного акціонерного товариства “Українська залізниця” у складі юридичної особи - публічного акціонерного товариства “Українська залізниця”.
          Додатковим договором від 15.12.2017 року у тексті Договору найменування “Виробничий структурний підрозділ “Рівненське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд” регіональної філії “Львівська залізниця” ПАТ “Укрзалізниця” замінено на виробничий підрозділ “Рівненсько-Тернопільське територіальне управління” філії “Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд” публічного акціонерного товариства “Українська залізниця”.
Відповідно до п. 2.1 Розділу 2 “Юридичний статус підрозділу” “Положення про виробничий структурний підрозділ “Рівненсько-Тернопільське територіальне управління” філії “Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд” АТ “Українська залізниця” (далі - Положення), затвердженого наказом філії “БМЕС” АТ “Укрзалізниця” від 19.07.2019 року за № 167, виробничий структурний підрозділ “Рівненсько-Тернопільське територіальне управління” філії “БМЕС” АТ “Укрзалізниця” є виробничим структурним підрозділом філії “Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд” акціонерного товариства “Українська залізниця” (далі - Філія) входить до її складу, знаходиться у виробничому та адміністративному підпорядкуванні Філії та функціонального структурного підрозділу “Львівська дирекція” філії та діє від імені Товариства. Підрозділ не має статусу юридичної особи або відокремленого підрозділу Товариства, не підлягає державній реєстрації та здійснює делеговані Товариством, Філією та Дирекцією повноваження відповідно до мети, завдань та предмету діяльності Філії.
Згідно з п. 7.1.4. Положення про виробничий структурний підрозділ “Рівненсько- Тернопільське територіальне управління” філії “БМЕС” АТ “Укрзалізниця”, підрозділ має право в інтересах Товариства, за дорученням Філії та Дирекції, в межах наданих Товариством та Філією повноважень, встановлених цим Положенням, Положенням про Філію, Положенням про Дирекцію, Статутом Товариства, рішеннями органів Товариства відповідно до встановленого у Товаристві порядку вчиняти дії, необхідні для здійснення Підрозділом фінансово-господарської діяльності, а саме: представляти інтереси Товариства, філії та усіх без виключення її структурних (функціональних та виробничих) підрозділів у судах усіх інстанцій та юрисдикцій, в тому числі в судах загальної юрисдикції, господарських та адміністративних судах, вести претензійно- позовну роботу, пов`язану з виконанням судових рішень та інших виконавчих документів.
В пункті 2 Статуту ПАТ “Укрзалізниця”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року № 735 зазначено, що Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами було укладено Договір оренди, який відповідно до п. 10.1. діяв до 30 червня 2018 року включно, без подальшого продовження.
З матеріалів справи вбачається, що 27.04.2018 листом за № ФБМЕС-01/237 позивач за підписом першого заступника директора філії “Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд” Ю.Б. Мруця та головного бухгалтера О.П. Красносільської на адресу ФОП Каваса В.С. надіслав заяву про припинення дії договору оренди № 581 від 20.12.2010 року, що підтверджується журналом реєстрації вихідної пошти філії (а.с. 54).
25.09.2018 позивач на адресу відповідача надіслав лист № 2172 про нарахування неустойки за неповернення майна з орендного користування у розмірі подвійної орендної плати за користування майном та зміну банківських реквізитів (а.с. 62). 
Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем за період з липня 2019 по лютий 2020 було здійснено часткову оплату в сумі 50790,00 грн, в призначенні платежу вказано: попередня оплата за оренду приміщень за грудень 2019, січень 2020, лютий 2020, березень 2020 згідно договору 577, 581, 582, що підтверджується виписками банку.
Доказом того, що вище зазначені повідомлення відповідачем були отримані є те, що відповідач здійснював перерахування платежів на нові реквізити, які йому було повідомлено позивачем.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.10.2018 року №938 “Деякі питання діяльності акціонерного товариства “Українська залізниця”, затверджено нову редакцію статуту товариства.
27 листопада 2018 року державним реєстратором проведено реєстрацію змін до статуту Укрзалізниці, зокрема, в частині зміни найменування товариства на акціонерне товариство “Українська залізниця”, скорочено-АТ “Укрзалізниця”.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, нерухоме майно що перебувало в оренді відповідача, знаходиться  на балансі виробничого структурного підрозділу “Рівненсько-Тернопільське територіальне управління” філії “Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд” акціонерного товариства “Українська залізниця”.
На підставі п.10.11 Договору, п. 2 ст. 785 ЦК України, позивач виставляв відповідачу рахунки про сплату неустойки: № 197 від 31.07.2019 на суму 24917,39 грн, № 227 від 30.08.2019 на суму 24842,64 грн, № 257 від 30.09.2019 на суму 25016,54 грн, № 286 від 31.10.2019 на суму 25191,66 грн, № 315 від 29.11.2019 на суму 25216,85 грн, № 344 від 21.12.2019 на суму 25166,41 грн, №868/11 від 31.01.2020 на суму 25216,74 грн, № 39 від 29.02.2020 на суму 25141,09 грн.  
Разом з рахунками позивач надсилав відповідачу акти звірок взаємних розрахунків, які відповідач не підписував та не повертав позивачу.
06.02.2019 за №274 позивачем, з метою добровільного врегулювання спору, на адресу відповідача була надіслана претензія щодо сплати неустойки по договорах оренди №582, №581 та №577, яка залишена останнім без розгляду та задоволення (а.с. 64).
За користування орендованим майном після закінчення дії договору,  позивач нарахував відповідачу неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення згідно договору оренди № 581 від 20.12.2020 на суму 149 919,32 грн та звернувся з позовом до Господарського суду Волинської області в якому просив суд стягнути з Фізичної особи-підприємця Каваса Віктора Степановича 149919,32 грн заборгованості та виселити відповідача із займаного приміщення.  
Ухвалою Господарського суду Волинської області від 22.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

Розглянувши позов Господарський суд Волинської області дійшов висновку про його задоволення.
Рішення суду першої інстанції щодо стягнення неустойки мотивоване тим, що термін дії договору оренди закінчився 30.06.2018, отже договір оренди припинив свою дію у зв`язку із закінченням строку. Відповідач не повернув орендоване майно шляхом підписання акту приймання-передачі згідно умов договору та не звільнив займане приміщення, на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, підлягає стягненню з відповідача неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення згідно договору оренди № 581 від 20.12.2020.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимоги про виселення ФОП Каваса В.С. із займаного приміщення мотивоване тим, що у разі закінчення строку договору оренди орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкти оренди. 

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. 
Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з ч. 1 ст. 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором. 
Нормою ч. 2 ст. 291 ГК України, яка кореспондується з частиною 2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 цього Закону у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.
Нормами статей 759, 763 і 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Відтак якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. 
Згідно з 1 ч. ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до частини 1 статті 598  та ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Як встановлено судом першої інстанції, на підставі договору № 581 від 20.12.2010 між сторонами виникли правовідносини з оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності.
Умовами п. 10.7 договору передбачено, що його чинність припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Матеріали справи свідчать, що сторони неодноразово продовжували дію договору №581 від 20.12.2010 шляхом укладення додаткових договорів. 
Так, матеріали справи містять додатковий договір від 25.04.2018 (підписаний сторонами), яким сторони погодили внести зміни до пункту 10.1 Договору оренди в частині його дії, а саме з 01.04.2018 до 30.06.2018 включно без подальшого продовження.(а.с. 53).
Отже, договір оренди припинив свою дію 30.06.2018 у зв`язку із закінченням строку на який його було укладено.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача з листами, зокрема від 25.09.2018, в яких зазначав про припинення договору та просив повернути орендоване майно шляхом підписання акту приймання-передачі згідно умов договору, які залишені без задоволення, відповідач майно не повернув (а.с. 62).
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що заява про припинення дії договору оренди від 27.04.2018 року, лист від 25.09.2018 року є належними та допустимими доказами висловлення позивачем заперечень щодо продовження дії договору в порядку статті 764 ЦК України та частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", оскільки відповідач в подальшому здійснював перерахування платежів на нові реквізити, які йому було повідомлено.
Тобто подальші дії відповідача свідчать про те, що заява про припинення дії договору оренди від 27.04.2018 року, лист від 25.09.2018 року були ним отримані.
Частина друга статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не встановлює форму заяви про припинення договору оренди. Така вимога може бути викладена однією із сторін у листі, телеграмі, факсограмі тощо. Істотне значення у цьому випадку має зміст такої заяви, оскільки вимога обов`язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди, та її направлення у межах строку встановленого законом. Таким чином, сторони не обмежені в праві заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом всього строку дії такого договору. Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів відхиляє. 
Така позиція викладена в постановах Верховного Суду у справі №906/739/18 від 08.07.2018; №906/742/18 від 02.07.2018; № 906/743/18 від 02.07.2018 і підстав відступати від яких колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає.
Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Водночас, неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.  
Отже, законодавством, що регулює орендні правовідносини, встановлено можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди. Для притягнення наймача, який порушив зобов`язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог       ст. 614 ЦК України.
Частиною 1 ст. 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
У зв`язку з неповерненням відповідачем майна після закінчення терміну дії договору оренди № 581 від 20.12.2010 позивач  також просив стягнути з відповідача неустойку в розмірі подвійної плати за користування майном за час прострочення згідно договору оренди №581 від 20.12.2010 в розмірі 149 919,32 грн. за період з липня 2019 року по лютий 2020 року з урахуванням проведення часткової оплати.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що матеріалами справи підтверджено неповернення об`єкта оренди у період після закінчення дії договору виключно з вини самого орендаря (відповідача), який добровільно не повернув і не намагався повернути об`єкт оренди позивачу, а продовжив користування орендованим майном. Вказані обставини відповідачем у апеляційній скарзі не спростовані. Таким чином є підставною вимога про стягнення неустойки відповідно до ст. 785 ЦК України.
Схожі за змістом висновки викладені також колегією суддів Верховного Суду у постанові від 17 грудня 2018 року у справі №906/1037/16, які колегія суддів враховує при розгляді даної справи.
Колегія суддів перевіривши розрахунок наданий позивачем встановила, що він є обґрунтований та арифметично правильний.
Також колегією суддів враховано, що в апеляційній скарзі відповідач не оспорює заявлену суму, власний контррозрахунок розміру неустойки також не надав.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення з відповідача 149 919,32 грн. неустойки.

Щодо задоволення вимоги позивача про виселення відповідача із займаного приміщення, колегія суддів зазначає наступне.
Як вже зазначалося вище позивачу заяві про припинення договору оренди  від 27.04.2018 року, у листі №2172 від 25.09.2018 року вимагав повернути майно передане за договором оренди №581 та підписати акт приймання-передавання (повернення) майна.                                         Відповідно до п.1 ч.2 ст.26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", договір оренди припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено. Аналогічні положення містить ч.2 ст.291 ГК України.
Частиною 1 ст.27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено що, у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.
Згідно ч.1 ст.785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
У відповідності до п.10.9 договору, у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем орендодавцю за участю балансоутримувача. У разі, якщо орендар затримав повернення майна, він несе ризик його випадкового знищення або випадкового пошкодження.
Пунктом 10.10 договору сторони узгодили, що майно вважається поверненим орендодавцю та балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акту приймання-передавання     при поверненні майна покладається на орендаря.
Відповідачем не надано суду доказів виконання своїх зобов`язань за договором з повернення орендованого майна орендодавцю та/або балансоутримувачу та не надано доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги і свідчили про продовження строку дії договору.
Матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем балансоутримувачу за актом приймання-передачі орендованого за договором оренди майна в порядку пунктів 10.9., 10.10 договору оренди.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про виселення відповідача із займаного приміщення, що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Ковель, бульвар Л. Українки, 39-В., є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Посилання апелянта на те, що строк позовної давності щодо нарахування неустойки пропущений позивачем, оскільки до спірних правовідносин має застосовуватись спеціальна позовна давність - 1 рік колегія суддів відхиляє як необґрунтовані та такі, що не грунтуються на вимогах закону враховуючи наступне.
Відповідно до статей 256, 257, 258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Як зазначено вище, неустойка є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки, на відміну від статті 549 ЦК України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня). 
Передбачені статтею 785 ЦК України наслідки, пов`язані з моментом припинення договору оренди (найму). Підстави припинення даного виду договорів визначені в частині другій статті 291 ГК України, згідно з якою договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.
З урахуванням викладеного в даному випадку застосовується загальна, а не спеціальна позовна давність.
Колегія суддів вважає, що позовна вимога щодо стягнення неустойки в розмірі 149919,32 грн. пред`явлена позивачем в межах три річного строку позовної давності, оскільки позивач звернувся з позовом до Господарського суду Волинської області 16.04.2020 року, тоді як договір оренди припинив свою дію 30.06.2018 року.
Доводи апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються вище встановленими обставинами справи.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.
Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно положень ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції в зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення Господарського суду Волинської області від 31.08.2020 р. у справі №903/256/20 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права та з врахуванням всіх обставин справи, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

          Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Каваса Віктора Степановича на рішення Господарського суду Волинської області від 31.08.2020 р. у справі №903/256/20 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Волинської області від 31.08.2020 р. у справі №903/256/20  залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.
4. Справу №903/256/20   повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "01" грудня 2020 р.

Головуючий  суддя                                                                      Демидюк О.О. 

Суддя                                                                                              Павлюк І.Ю.  

Суддя                                                                                              Савченко Г.І.