КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
01 грудня 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 761/14189/20
провадження № 22-ц/824/14145/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)
суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.
за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк»
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 
 
на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2020 року у складі судді  Сіромашенко Н.В.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на свою користь інфляційні втрати у розмірі 69 683,34 грн та 3% річних у розмірі 18 951,52 грн.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2020 року провадження у даній справі закрито. 
Не погоджуючись з указаною ухвалою 21 жовтня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала суду першої інстанції є незаконною у зв`язку з визнанням судом справи такою, що підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Уважає посилання суду першої інстанції на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 23 січня 2019 року у справі №285/489/18-ц, безпідставним, оскільки спірні правовідносини не стосуються виплати гарантованої суми відшкодування за вкладами, яку позивач вже отримав у повному обсязі.
На підтвердження своєї позиції звертає увагу на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у справі №761/44056/17 від 12 травня 2020 року.
Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.
27 листопада 2020 року на адресу апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 , в якій остання просить розгляд апеляційної скарги проводити без її участі, зазначає, що вимоги апеляційної скарги підтримує у повному обсязі.
Відповідач у судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог закону, причини неявки не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходили.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності всіх учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Закриваючи провадження у справі місцевий суд виходив з того, що заявлені до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання стосуються безпосередньо правомірності дій останнього, пов`язаних із виплатою відшкодування за вкладами, відповідно також підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Проте, ухвала суду не відповідає вказаним нормам, що відповідно до статті 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 69 683,34 грн та 3% річних у сумі 18 951,52 грн.
Позов обґрунтовано, зокрема, тим, що наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» №813 від 16 вересня 2015 року було застосовано наслідки нікчемності до договорів банківських вкладів (депозитів), в тому числі, до договору банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий» у доларах США від 02 березня 2015 року №004-13734-020315, в результаті чого позивача не було включено до реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року задоволено позов ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В., 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
Зобов`язано відповідача включити позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами ПАТ «Дельта Банк» за рахунок Фонду з належною їй сумою у розмірі 5 000 дол. США та подати до Фонду додаткову інформацію щодо неї, як вкладника, якому необхідно здійснити виплату відшкодування за договором банківського вкладу від 02 березня 2015 року за №004-13734-020315 у розмірі 5 000 дол. США за рахунок Фонду. 
Позивач посилалася на те, що вищевказане рішення було виконано відповідачем лише 06 лютого 2020 року. На думку позивача, у зв`язку з несвоєчасним поверненням суми основного боргу згідно договору банківського вкладу у відповідності до ст. 625 ЦК України повинні нараховуватися інфляційні втрати та 3% річних.
На підставі викладеного, просила задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати у розмірі 69 683,34 грн, 3% річних у сумі 18 951,52 грн за період з 20 липня 2015 року по 05 лютого 2020 року.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.
Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на будь-який правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
У порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізична особа та якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа-учасник приватноправових відносин. Отже, у порядку цивільного судочинства зазвичай можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесене до інших видів судочинства.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Разом з тим відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).
З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом № 4452-VI. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Цей Закон є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин.
За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.
Згідно із частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.
Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.
Відповідно до частин першої та другої статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. гривень. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.
У разі прийняття НБУ рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку (частина шоста статті 26 Закону № 4452-VI).
Нормами статті 27 цього Закону установлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, зокрема: уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку; уповноважена особа Фонду формує перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду; Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті Фонду та оприлюднює оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам у газеті «Урядовий кур`єр» або «Голос України».
Відповідно до частини першої статті 28 цього Закону Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.
Уповноважена особа Фонду формує перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, з визначенням сум, що підлягають відшкодуванню;
Виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур`єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку;
Уповноважена особа Фонду формує переліки вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом.Гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими Законом №4452-VI. 
Для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.
Спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду в межах гарантованого державою відшкодування за вкладами є публічно-правовим, має особливий характер і стосується виконання окремої владної функції Фонду, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами (пункт 4 частини другої статті 4 Закону №4452-VI) (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі №285/489/18-ц).
Як зазначила позивач, гарантовану суму відшкодування у розмірі 5 000 дол. США, призначену рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року, вона отримала від ФГВФО 06 лютого 2020 року. При цьому, остання просила стягнути з відповідача на свою користь 3% річних та інфляційні втрати за період з 20 липня 2015 року (дата, з якої розпочато виплату грошових коштів за договорами всім вкладникам ФГВФО) до 05 лютого 2020 року (до фактичного виконання ФГВФО рішення суду) у зв`язку з несвоєчасним поверненням суми основного боргу згідно договору банківського вкладу у відповідності до ст. 625 ЦК України.
Тобто, 3 % річних й інфляційні втрати позивач нараховувала не за прострочене зобов`язання з виплати гарантованої суми відшкодування за вкладами, а на суму, яку позивач не отримала. Тому вимоги про стягнення таких 3 % річних й інфляційних втрат слід розглядати за правилами цивільного судочинства.
Таким чином, оскільки спірні правовідносини не стосуються виплати гарантованої суми відшкодування за вкладом, яку позивач вже отримала, відсутні підстави для висновку про наявність юрисдикції адміністративного суду за вимогами про стягнення з Фонду 3 % річних й інфляційних втрат (висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 12 травня 2020 року у справі №761/44056/17).
На вказані норми закону та висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі №761/44056/17 суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про те, що розгляд даної справи має відбуватися за правилами адміністративного судочинства, оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду з вимогами про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат у зв`язку з невчасним поверненням неотриманої суми депозиту, а не гарантованої суми відшкодування за вкладом.
Згідно частини третьої статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. 
Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина перша статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. У доктрині Європейського суду з прав людини та його практиці «право на суд» передбачено, зокрема, що особа повинна мати доступ до незалежного, неупередженого та компетентного суду. 
Отже, колегія доходить висновку, що місцевий суд належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим  зробив передчасний та помилковий висновок про закриття провадження, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, та відповідно до статті 379 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування такої ухвали із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2020 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту  її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.
 
Повне судове рішення складено «02» грудня 2020 року.

Головуючий                                                                            В.А. Кравець

Судді                                                                                         О.Ф. Мазурик  

                                                                                                   Л.Д. Махлай