ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/13601/19          Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
          Амельохін В.В.

ПОСТАНОВА
Іменем України

02 грудня 2020 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача                  Сорочка Є.О.,
суддів                   Єгорової Н.М., 
                  Федотова І.В.,
за участю секретаря с/з                   Грисюк Г.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,
     ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 15.05.2019 №Ф-195024-17.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2020 року позов задоволено.
Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підстав для звільнення від обов`язку по сплаті єдиного соціального внеску у позивача не було, оскільки саме факт обліку у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків як особи, що здійснює незалежну професійною діяльністю і є підставою для нарахування ЄСВ. Позивач припинив діяльність адвоката  з 06.03.2019, тому за позивачем рахується недоїмка зі сплати єдиного соціального внеску. 
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до матеріалів справи, позивачу Київською міською КДКА 26.01.1996 видано свідоцтво НОМЕР_1 про право на заняття адвокатською діяльністю.
Позивач перебуває на обліку в органах доходів і збору як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність (адвокат).
Згідно витягу з Єдиного реєстру адвокатів України, який міститься в матеріалах справи, право позивача на заняття адвокатською діяльністю зупинено з 06.03.2019 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 31 Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Головним управлінням ДФС у м. Києві 15.05.2019 винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-195024-17, якою повідомлено, що станом на 30.04.2019 позивач має заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 5211,36 грн.
За результатами адміністративного оскарження, рішенням ДФС України від 10 липня 2019 року №31871/6/99-99-11-05-02-25, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15 травня 2019 року №Ф-195024-17 залишено без змін, а скаргу - без задоволення.
Вважаючи податкову вимогу протиправною, позивач звернувся з позовом до суду.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що податковим органом не доведено обставини щодо періоду нарахування позивачу спірною вимогою єдиного внеску, що виключає можливість встановлення належності такої суми до періоду введення адвокатської діяльності та після припинення такої діяльності. Тому вимога про сплату боргу (недоїмки) від 15.05.2019 №Ф-195024-17 є протиправною та підлягає скасуванню.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Порядок обчислення і сплати єдиного внеску встановлено положеннями Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VІ.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську та отримують дохід від цієї діяльності.
Пунктом 2 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (база нарахування єдиного внеску), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. 
У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Згідно з абз. 3 ч. 8 ст. 9 цього Закону платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 31 Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється у разі подання адвокатом заяви про зупинення адвокатської діяльності. Частинами 5, 6 статті 31 цього Закону встановлено, що протягом строку зупинення права на заняття адвокатською діяльністю адвокат не має права її здійснювати. Такий адвокат також не може брати участь у роботі органів адвокатського самоврядування, крім випадків, коли таке право зупинено у зв`язку з призначенням особи на посаду до органу державної влади з`їздом адвокатів України. Відомості про зупинення права на заняття адвокатською діяльністю вносяться до Єдиного реєстру адвокатів України. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що наслідком зупинення права на заняття адвокатською діяльністю є неможливість заняття адвокатською діяльністю на певний строк, у той час як наслідком припинення права на заняття адвокатською діяльністю є неможливість її подальшого здійснення взагалі, у зв`язку з чим анулюється свідоцтво на заняття адвокатською діяльністю.
При цьому, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема незалежної професійної адвокатської діяльності.
Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що позивач як особа, яка здійснювала незалежну професійну діяльність з 26.01.1996 по 05.03.2019 (з 06.03.2019 зупинено право на заняття адвокатською діяльністю), після державної реєстрації, тобто як самозайнята особа, був зобов`язаний сплачувати ЄСВ незалежно від наявності доходу від такої діяльності з огляду на вимогу обчислити ЄСВ, виходячи з розміру мінімального страхового внеску, що встановлено абз. 2 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
Разом із тим, з 06.03.2019 позивач не здійснював адвокатської діяльності, оскільки не мав усіх визначених законом підстав для здійснення адвокатської діяльності, що свідчить про відсутність обов`язку сплати єдиного внеску у нього як самозайнятої особи в розумінні законодавства.
Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 05.11.2018 у справі №820/1538/17.
Однак, з оскаржуваної вимоги вбачається, що заборгованість по ЄСВ у ній включена станом на 30.04.2019 та становить 5211,36 грн. Будь-які відомості про період в якому виник борг (недоїмка), який вимагається сплатити відсутні.
Колегія суддів зазначає, що на виконання вимог ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.07.2019 про надання відповідачем суду всіх матеріалів, які стали підставою для прийняття оскаржуваної вимоги, відповідачем не було надано суду жодних пояснень щодо періоду утворення заборгованості, розрахунків, інтегрованої картки платника податків. Тому судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень не обгрунтовано за який період нарахована сума заборгованості, зокрема чи враховувався чи не враховувався період після зупинення адвокатської діяльності.
Звертаючись з апеляційною скаргою відповідач посилається на те, що згідно інтегрованої картки платника за позивачем обліковуються автоматичні щоквартальні нарахування єдиного внеску на загальну суму 5211,36 грн., у тому числі за IV квартал 2018 року та за І квартал 2019 року, які підлягають сплаті на загальних підставах. При цьому, відповідач не надав суду апеляційної інстанції належним чином засвідченої інтегрованої картки платника, з якої можливо встановити період та підстави виникнення заборгованості, зокрема про відсутність якої також наголошував суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні. 
З огляду на викладене, відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено правомірність формування заборгованості у вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 15.05.2019 №Ф-195024-17. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що завданням адміністративного суду є здійснення судового контролю за правомірністю дій суб`єкта владних повноважень при реалізації ним своєї компетенції. Судовий орган не наділений повноваженнями та не може підміняти податковий орган, зокрема, щодо визначення періоду та в цілому процедури нарахування заборгованості (недоїмки). Отже, вимога від 15.05.2019 №Ф-195024-17 є протиправною та підлягає скасуванню.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач          Є.О. Сорочко

Суддя          Н.М. Єгорова

Суддя          І.В. Федотов