Постанова                                    
Іменем  України                                            
25 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 182/8728/19
провадження № 61-8052св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
заявник - товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Домком Нікополь», 
боржник - ОСОБА_1 ,
представник боржника - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , на ухвалу Дніпровського апеляційного суду 
від 14 квітня 2020 року у складі судді Зубакової В. П., 
ВСТАНОВИВ:
1.        Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
Судовим наказом Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь 
ТОВ «Керуюча компанія «Домком Нікополь» заборгованість по оплаті за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 
6 691 грн 31 коп. та судовий збір у розмірі 192 грн 10 коп.
У лютому 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду заяву про визнання судового наказу у справі № 182/8728/19 
від 06 лютого 2019 року таким, що не підлягає виконанню.
Заява мотивована тим, що увалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року за заявою 
ОСОБА_1 скасовано судовий наказ від 13 лютого 2019 року про стягнення з неї заборгованості за надані послуги на користь ТОВ «Керуюча компанія «Домком Нікополь» у розмірі 6 691, 31 грн та судовий збір у розмірі 192,10 грн. Таким чином стягувач ТОВ «Керуюча компанія «Домком Нікополь» порушило вимоги частини другої статті 166 ЦПК України та повторно звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з 
ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги у розмірі 6 691,31 грн.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 про визнання судового наказу у справі № 182/8728/19 
від 06 лютого 2019 року таким, що не підлягає виконанню відмовлено.
Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до матеріалів справи № 182/275/19, провадження № 2-н/0182/41/2019 заборгованість перед стягнувачем у ОСОБА_1 виникла у період з лютого місяця 2017 року по червень 2018 року та станом на грудень 2018 року становила суму 6 691,31 грн. 19 грудня 2019 року ТОВ «Керуюча компанія «Домком Нікополь» звернулося до суду про стягнення заборгованості за надані послуги з ОСОБА_1 у розмірі 6 691,31 грн за період з 01 лютого 2017 року по 01 грудня 2019 року. Таким чином суд не вважав, що стягувач повторно звернувся до суду з тими самими вимогами та з тих саме підстав, оскільки період нарахування заборгованості по заявам про стягнення заборгованості зовсім різний.
У березні 2020 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 було подано заяву до суду про скасування зазначеного судового наказу 
від 06 лютого 2020 року.
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування судового наказу у справі № 182/8728/19 від 06 лютого 2020 року про стягнення заборгованості з неї на користь ТОВ «Керуюча компанія «Домком Нікополь» відмовлено.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 23 березня 2020 року повернуто заявнику.
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що, як встановлено судом, апеляційна скарга ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , подана на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2020 року про відмову в задоволенні заяви про скасування наказу, що не передбачено частиною першою статті 353 ЦПК України, у зв`язку з чим, апеляційна скарга не може бути прийнята до розгляду судом апеляційної інстанції та підлягає поверненню.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у травні 2020 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
У червні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року справу за заявою 
ТОВ «Керуюча компанія «Домком Нікополь» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 призначено до судового розгляду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції помилково зазначено, що заявник подала апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції від 23 березня 2020 року про відмову у задоволенні заяви про скасування наказу, яка не підлягає перегляду апеляційним судом відповідно до частини першої статті 353 ЦПК України. Насправді ОСОБА_1 оскаржувала ухвалу суду першої інстанції від 12 березня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню. Тобто судом апеляційної інстанції було порушено норми процесуального права, а саме пункт 25 частини першої статті 353 ЦПК України. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов
2.        Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_1 , подана представником - 
ОСОБА_2 , підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 
від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 
1997 року, закріплено принцип доступу до правосуддя.
Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції) таке право повинно бути забезпечено судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Для того, щоб доступ до суду був ефективним особа повинна мати чітку практичну можливість подання скарги, а тлумачення законодавства не повинно бути надто суворим, не порушувати саму сутність права.
Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
Згідно із частиною першою статті 356 ЦПК України апеляційна скарга подається у письмовій формі.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 356 ЦПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені: рішення або ухвала, що оскаржуються.
Відповідно до матеріалів справи в апеляційному порядку представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , оскаржив саме ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2020 року, а не ухвалу цього ж суду від 23 березня 2020 року, як зазначено в ухвалі суду апеляційної інстанції від 14 квітня 2020 року (а. с. 47-49). 
Враховуючи наведене, апеляційний суд, повертаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , здійснив перегляд ухвали суду першої інстанції, яку заявник в своїй апеляційній скарзі не оскаржував. 
Конституцією України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша та друга статті 55 Конституції України). Відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг, оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року 
№ 3-рп/2003). Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень у контексті положень частин першої, другої статті 55, пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є складовою права кожної особи на звернення до суду.
Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 
статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, 
§ 53, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).
Ураховуючи викладене, оскаржувана ухвала апеляційного суду про повернення апеляційної скарги заявнику не може вважатись законною та підлягає скасуванню, а справа - передачі до суду апеляційної інстанції. 
Згідно з частиною четвертою статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
Відповідно до частин четвертої та шостої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
За таких обставин ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалена з порушення норм процесуального права, що в силу частини четвертої статті 406, частин четвертої та шостої 
статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , задовольнити. 
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року скасувати, справу передати на розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
Судді                                                                                                 О. М. Осіян 
                                                                                                     Н. Ю. Сакара 
                                                                                                     С. Ф. Хопта
                                                                                          В. В. Шипович