ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 р. 	Справа № 520/6974/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  П`янової Я.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/6974/2020
за позовом          ОСОБА_1  
до        Міністерства оборони України                 
про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України (далі – МОУ, відповідач), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка полягає у не розгляді звернення (заяви) ОСОБА_1 датованого 08.01.2020 р. на Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та призначенням компенсаційних сум";
- зобов`язати Міністерство оборони України розглянути звернення (заяву) ОСОБА_1 датовану 08.01.2020 р. на Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та призначенням компенсаційних сум";
- зобов`язати Міністерство оборони України відповідно до ст. 382 КАС України подати у 15 денний строк після набрання чинності рішення, звіт про виконання судового рішення.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 відмовлено у задоволенні позову.
Позивач, не погодившись з таким рішенням, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що саме на Комісію законодавець поклав обов`язок вивчати документи осіб, які звернулися за призначенням одноразової грошової допомоги та надавати оцінку вищевказаним документам при її призначенні. При минулих розглядах Комісія не вивчала надісланий позивачем 08.01.2020р. разом із заявою документ, який свідчить про відсутність протиправних дій з боку позивача у період проходження військової служби. Враховуючи, що Міністерством оборони України після отриманого листа позивача датованого 08.01.2020р. не було розглянуто питання призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Положення 564, позивач вважає, що з боку Міністерства оборони України наявна протиправна бездіяльність.
У відповідності до п. 3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивачем до Міністерства оборони України подано заяву від 08.01.2020 року, в якій просив Комісію Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та призначення компенсаційних сум повторно розглянути питання призначення одноразової грошової допомоги з урахуванням надсилаємого документу (відповідь на адвокатський запит), який свідчить про відсутність з боку позивача будь-яких протиправних дій в період проходження військової служби. 
При цьому, у додатках до вказаної заяви зазначено про надання відповіді на адвокатський запит, який, на думку позивача, свідчить про відсутність будь-яких протиправних дій з його боку у період проходження військової служби та, як наслідок, відсутність протиправних дій при отриманні поранення (контузії, травми тощо).
Листом Фінансово-економічного управління Командування сухопутних військ Збройних сил України Міністерства оборони України від 14.02.2020 року №116/14/2/283/л позивача повідомлено, що вказаним підрозділом Міністерства оборони України було розглянуто звернення позивача стосовно порушення Харківським обласним військовим комісаріатом п.4.8 Положення, затвердження наказом Міністерством оборони України №530 від 14.08.2014 при поданні на розгляд Комісії Міністерства оборони України неповного пакету документів з призначення та виплати одноразової грошової допомоги. Повідомлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі Харківський ОВК) було виконано всі необхідні заходи щодо розгляду його документів, а саме: представлені документи було розглянуто у відповідності до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі Порядок), в якому визначений перелік документів, які подаються для призначення допомоги, було запропоновано надати копію документа, що свідчить про причину та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, як це передбачено пунктом 11 Порядку, який надано не було. Зазначено, що вказаними документами можуть бути витяг з наказу про направлення на лікування в шпиталь з приводу поранення, документи про перебування на лікуванні в медичній установі з приводу поранення, дані архіву військово-медичних документів, запис військової частини у військовому квитку про отримане поранення, довідка, видана військовою частиною про обставини поранення. Вказано, що висновок спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи не є документом, що свідчить про обставини поранення, оскільки він визначає, що рубці є наслідком загоєння ран, що могли утворитися внаслідок осколкових поранень та могли бути спричинені в період проходження служби від час виконання бойових дій і не містить підтвердження факту поранення. Також, вказано, що висновок Центральної військово-лікарської комісії про причинний зв`язок поранення складено на підставі висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи, що не порушує вимоги Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, проте він також не визначає обставин поранення. Також вказано, що згідно з наказами Міністра оборони колишнього СРСР постанова про причинний зв`язок поранення (контузії, травми, каліцтва) з перебуванням на фронті, виконанням обов`язків військової служби приймалася на підставі достовірних документів (довідка командира військової частини, службова або медична характеристика, витяг із книги обліку хворих в амбулаторії під час первинного звернення за медичною допомогою, картка обліку травми, матеріали адміністративного розслідування, дізнання або карної справи, атестації, довідка цивільної лікувальної (лікувально-профілактичної) установи, історія хвороби або витяг з неї, свідоцтво про хворобу, запис лікаря військової частини або лікаря військової лікувально-профілактичної установи в медичній книжці військовослужбовця, довідка архівної установи) про причини та обставини, за яких воно отримано. З огляду на зазначене вказано, що і за часів СРСР передбачалися документи, які підтверджують факт отримання поранення. Зазначено, що наказами Міністерства оборони СРСР від 03.09.1973 № 185 "Про введення в дію Положення про медичне обстеження в Збройних Силах СРСР" та від 09.09.87 № 260 "Про введення в дію Положення про медичне обстеження в Збройних Силах СРСР (на мирний та воєнний час)" передбачалося видання документа про обставини поранення, а в наказі від 09.09.1987 № 260 навіть наведено зразок довідки про обставини поранення. Крім того, зазначено, що військовий квиток, який видавався за часів СРСР, мав розділ 22 "які поранення та контузії (дата і характер поранення, контузії)", у якому здійснювалися відповідні записи. В Україні зразок довідки про обставини поранення визначено наказами Міністерства оборони України від 04.01.1994 №2 "Про затвердження Положення про військово-лікарську експертиз)" та медичний огляд у Збройних Силах України" та від 14.08.2008 № 402 "Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України". Вказано, що позивач оскаржив дії посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 через судові інстанції де наполягав, що надав усі необхідні документи та рішеннями судів вимоги задоволено, а саме на виконання рішення судів командуванням Харківського обласного військового комісаріату було направлено представлені документи на розгляд Комісії. Крім того, повідомлено, що про надання допомоги в отриманні про обставини отриманого поранення до Харківського обласного військового комісаріату та районних військових комісаріатів позивач не звертався. Вказано, що позивачу запропоновано для витребування документа, що свідчить про причину та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження з військових частин та архівних установ звернутися особисто до районного військового комісаріату за місцем проживання для надання сприяння в підготовленні відповідних запитів.
Позивач, вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, звернувся з даним позовом до суду.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача не виникло обов`язку повторного розгляду питання про призначення позивачу грошової допомоги з огляду на недотримання останнім встановленого законодавством порядку подання заяви із повним пакетом документів, що передбачено нормами чинного законодавства. При цьому, заява позивача від 08.01.2020 була розглянута Міністерством Оборони України в порядку Закону України “Про звернення громадян”.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень ч.1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно із ст.1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Частиною 1 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до частини 9 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі по тексту – Порядок № 975).
Пунктом 11 Порядку № 975 передбачено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; завірену копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності. До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).
Відповідно до п. 12 Порядку № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).
Пунктом 13 Порядку № 975 передбачено, що керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку. Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
Відповідно до пп. 27 п.10 Постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №671 “Про затвердження Положення про Міністерство оборони України” зазначено, що Міністерство оборони України приймає рішення щодо розподілу бюджетних коштів, головним розпорядником яких є Міноборони.
Наказом Міністерства оборони України 14.08.2014 р. № 530, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20 жовтня 2014 р. за № 1294/26071, затверджено Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, додатком 13 до якого затверджено форму висновку про призначення одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону.
Так, позивачем до відповідача було подано заяву від 08.01.2020 року, в якій він просив Комісію Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та призначення компенсаційних сум повторно розглянути питання призначення одноразової грошової допомоги з урахуванням надсилаємого документу (відповідь на адвокатський запит), який свідчить про відсутність з боку позивача будь-яких протиправних дій в період проходження військової служби. При цьому, у додатках до вказаної заяви зазначено про надання лише відповідь на адвокатський запит, який, на думку позивача, свідчить про відсутність будь-яких протиправних дій з його боку у період проходження військової служби та, як наслідок, відсутність протиправних дій при отриманні поранення (контузії, травми тощо).
В листі Борівського районного військового комісаріату Харківської області від 20.06.2019 року №935 на запит представника позивача повідомлено, що Борівському районному військовому комісаріаті відсутня інформація про те, що поранення ОСОБА_1 отримане у 1986 році в Демократичній республіці Афганістан є наслідком вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення, наслідком вчинення дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, навмисного спричинення тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом) та чи притягувався   ОСОБА_1 до кримінальної або дисциплінарної відповідальності.
Надаючи оцінку зазначеній заяві позивача та доданим до неї документам, суд зазначає, що лист військового комісаріату не може вважатися документом, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, оскільки містить в собі лише зазначення відсутність такої інформації у військовому комісаріаті.
Одночасно, у відповідності до пункту 13 Порядку № 975 керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано доводами апеляційної скарги, позивачем не було подано до Харківського обласного військового комісаріату повного пакету документів разом із заявою від 08.01.2020 року, а таку заяву направлено безпосередньо до Міністерства оборони України.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що у відповідача не виникло обов`язку повторного розгляду питання про призначення позивачу грошової допомоги з огляду на недотримання останнім встановленого законодавством порядку подання заяви із повним пакетом документів, що передбачено нормами чинного законодавства.
Інших доказів у підтвердження надання позивачем до ІНФОРМАЦІЯ_2 повного пакету документів та наявності підстав для розгляду комісією Міністерства оборони України питання, пов`язаного із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги позивачем до матеріалів справи не надано.
У зв`язку з цим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог. Доводи апелянта вказаних вище висновків суду першої інстанції не спростовують.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на те, що позивач не довів обставин, які б свідчили про порушення його прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, то у суду відсутні підстави для задоволення позову.
Відповідно до  ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Таким чином, оцінюючи в сукупності наявні в справі докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, внаслідок чого позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст. 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини “Щокін проти України” (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про “закон”, стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі “Шпачек s.r.о.” проти Чеської Республіки” (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі “Бейелер проти Італії” (Beyeler v. Italy № 33202/96).
Колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах “Салов проти України” (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), “Проніна проти України" (Заява  № 63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (заява N 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Розподіл судових витрат здійснюється  відповідно до  ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України. 
          Керуючись ст.ст. 229, 238, 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд,  -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 по справі № 520/6974/2020 - залишити без змін. 
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    Я.В. П`янова