ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
       ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року м. Херсон
справа № 661/2624/19
провадження № 22-ц/819/1138/20 
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого ( судді-доповідача)	Чорної Т.Г.,	
суддів:	Воронцової Л.П.,	
  	Полікарпової О.М.	
секретар	Павловська Ю.О.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області у складі судді Матвєєвої Н.В. від 10 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення від прав на спадкування та визнання права власності на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення від прав на спадкування та визнання права власності на спадкове майно.
Позовна заява мотивована тим, що він та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 2007 року.
В липні 2013 року ним за власні кошти був придбаний житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , який був оформлений на дружину.
На початку 2015 року дружина за станом свого здоров`я потребувала постійного піклування та догляду, оскільки перебувала в безпорадному стані, і він як чоловік завжди піклувався про неї. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, після її смерті залишилася спадщина у вигляді житлового будинку та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У визначений законом строк з заявами про прийнятна спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулися спадкоємця першої черги, відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . 
Посилаючись на те, що спадкоємці не приймали участі у лікуванні матері, матеріально допомогу не надавали, в той час, як він, позивач, завжди піклувався про стан та здоров?я дружини, матеріально забезпечував, робив все для належного догляду, просив суд усунути ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 від права на спадкування за законом на спадщину, що відкрилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 його дружини, ОСОБА_5 та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належав померлій ОСОБА_5 .
У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно.
Зустрічна позовна заява з урахуванням уточнень мотивована тим, що ОСОБА_6 є матір`ю ОСОБА_2 .
У 2014 році перебуваючи у шлюбі зі ОСОБА_1 , придбала житловий будинок садибного типу із належними до нього господарчими побутовими будівлями загальною площею 80,4 кв.м., та земельну ділянку площею 0,0519 га, кадастровий номер 6510770800 : 07: 128: 0018, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.
За життя, 26 квітня 2018 року, ОСОБА_5 склала заповіт, яким 1/2 частку належного їй на праві власності житлового будинку АДРЕСА_1 , та 1/2 частку належної їй на праві власності земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 6510770800:07:128:0018, загальною площею 0,0519 га, яка розташована АДРЕСА_1 , заповіла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
З метою вступу у права на спадкування на майно, позивач за зустрічним позовом звернувся до ОСОБА_1 з проханням надати оригінали правовстановлюючих документів, проте ОСОБА_2 було відмовлено в цьому, що позбавляє останнього вступити у право спадкування та володіти і розпоряджатися належним йому майном.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 , просив суд, визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 , право власності на спадкове майно за заповітом, а саме: на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 ; 1/2 частину земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 6510770800:07:128:0018, загальною площею 0,0519 га, яка розташована АДРЕСА_1 .
Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 10 квітня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення від прав на спадкування та визнання права власності на спадкове майно, відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на спадкове майно, а саме на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , 1/2 частину земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 6510770800:07:128:0018, загальною площею 0,0519 га, яка розташована АДРЕСА_1 .
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 2087 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким усунути ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 від права на спадкування за законом на спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_5 та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належав померлій ОСОБА_5 .
В письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє ОСОБА_7 , доводи апелянта не визнав, рішення суду просить залишити без змін, як постановлене з дотриманням вимог процесуального законодавства. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі з 2007 року.
На підставі договору купівлі-продажу від 10.01.2014 року ОСОБА_5 набула право власності на житловий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_1 .
З 2015 року ОСОБА_5 почала хворіти і їй діагностували онкологічне захворювання, відповідно до медичної документації протягом 2015-2018 року вона проходила лікування на території України та в м. Москва Російська Федерація. 
26.04.2018 року ОСОБА_5 складено заповіт, відповідно до якого вона заповіла 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.
З заявами про прийняття спадщини у встановленому законом порядку та строки звернулися позивач та відповідачі. 
Предметом первісно заявленого позову є – усунення спадкоємців від права на спадкування за законом з підстав передбачених ст. 1224 ЦК України. 
Згідно з частиною 5 статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги 
спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.
Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.
       Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 6 постанови від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. 
Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. 
       Отже  для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини 5 статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: 
- ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; 
- перебування спадкодавця в безпорадному стані; 
- потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
При цьому, безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини (постанова від 30.08.2019 у справі № 589/3209/16-ц, постанова від 22.10.2018 у справі № 644/7044/15-ц).
Також у справі № 727/3905/16-ц ВС зазначив, що правове значення при вирішенні спору має доведеність сукупності обставин: ухилення спадкоємця (умисні винні дії або бездіяльність) від надання допомоги:
- при можливості її надання спадкодавцю;
- який перебуває у безпорадному стані через похилий вік чи хворобу;
- існує потреба спадкодавця в допомозі саме цього спадкоємця.
       Виходячи зі змісту зазначеної норми, суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст. 264 ЦПК повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.
Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.
Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.1216,1220,1222,1223,1226,1233,1235 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. 
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). 
Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. 
Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). 
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. 
Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. 
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. 
Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. 
Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. 
Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. 
Згідно із ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
В ході розгляду справи суд встановив, що спадкодавець хворіла, однак доказів того, що за життя померла потребувала стороннього догляду суду представлено не було. 
Крім цього, позивач не надав доказів того, що спадкодавець звертався до відповідачів за допомогою, а вони такої допомоги не надавали. 
Свідки допитані судом першої інстанції підтвердили, що ОСОБА_5 була самостійною, вольовою жінкою і вирішувала всі побутові питання самостійно, ніколи не просила допомоги в дітей, перебувала в безпорадному стані, недовгий проміжок часу, коли повернулася з м. Москва в вересні 2018 року, про що свідчить запис в амбулаторній медичній картці від 04.10.2018 року про тяжкий стан хворої.
Враховуючи предмет та підстави заявленого позову, встановлені судом першої інстанції обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позивачем не надано належних, допустимих та переконливих доказів того, що ОСОБА_5 перебувала у безпорадному стані й потребувала сторонньої допомоги, зокрема, з боку відповідачів, а останні умисно ухилялися від надання допомоги спадкодавцеві.
Таким чином, посилання позивача на те, що відповідачі ухилялися від надання матері матеріальної допомоги, при наявності у них фінансової можливості та при необхідності такої допомоги не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки ОСОБА_1 як чоловік ОСОБА_5 також був зобов`язаний піклуватися про свою дружину, що він підтвердив надавши відповідні докази, проте ним не надано доказів, що ОСОБА_5 потребувала матеріальної допомоги на лікування, догляд за нею під час перебування нею в безпорадному стані та зверталася за такою допомогою до дітей – відповідачів по справі і отримала відмову в наданні такої допомоги. 
Зазначені у лікарському свідоцтві про смерть ОСОБА_5 хвороба, що призвела до смерті останньої - не є належним доказом перебування за її життя у безпорадному стані, оскільки не свідчить про те, що вона не могла самостійно забезпечити умови свого життя та потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування.
Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про недоведеність наявності передбаченої ст. 1224 ЦК України сукупності обставин для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно виходив з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про усунення відповідачів від права на спадкування за частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, оскільки в порушення приписів норм процесуального права щодо обов`язку доказування і подання доказів, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що спадкодавець, перебуваючи у безпорадному стані, потребувала допомоги саме відповідача ОСОБА_2 , а останній свідомо ухилявся від надання такої допомоги спадкодавцю.
Апеляційна скарга не містить доводів, які спростовують висновки суду першої інстанції про недоведеність ОСОБА_1 наявності передбачених законом підстав для усунення відповідача від права на спадкування.
Не можуть бути прийняті до уваги посилання апеляційної скарги на те, що відповідач не надав ніяких доказів на спростування доводів позову. Так, тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами цивільного процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом , такі вимоги підлягають задоволенню.
Отже, ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами факт потреби ОСОБА_5 через перебування у безпорадному стані в допомозі відповідача, та ухилення останнього від обов`язку щодо її надання.
За правилами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана правильна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
Керуючись ст.ст.367,374,375 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1   залишити без задоволення,  а  рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 10 квітня 2020 року без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий                                                                                          Т.Г.Чорна

Судді:                                                                                                        Л.П.Воронцова

                                                                                                                      О.М.Полікарпова 

У зв?язку з відрядженням судді-доповідача, перебуванням судді на лікарняному та у відпустці, повний текст постанови складено 23 листопада 2020 року

Суддя                                                                         Т.Г. Чорна