ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1638/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/16610/19 Категорія: 310000000 	Марцішевська О. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       29 жовтня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Храпка В.Д., Новікова О.М.
за участю секретаря         Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 – адвоката Никітенка Ростислава Павловича на рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 16 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Черкаської міської ради про відібрання малолітньої дитини у матері з передачею батьку та визначення місця проживання дитини з батьком, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Никітенко Р.П. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Черкаської міської ради про відібрання малолітньої дитини у матері з передачею батьку та визначення місця проживання дитини з батьком.
В мотивування позовних вимог представник ОСОБА_1 – адвокат Никітенко Р.П. вказував, що позивач є громадянин Туреччини, 17 жовтня 2013 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 . Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 квітня 2016 року шлюб між ними було розірвано. Від даного шлюбу в них народилась дочка – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Під час шлюбу вони разом проживали в м. Стамбул, де його дружина та донька були на його матеріальному забезпеченні. Термін проживання був необмежений, оскільки донька отримала громадянство, а відповідач отримала посвідку на постійне місце проживання. З 2015 року відповідач почала виїжджати на довгий термін до України. Після чого повідомила, що хоче проживати в Україні, на що отримала згоду, але він також зазначив, що потрібний деякий час для підготування та приведення справ у норму. На що вона зазначила, що не має наміру чекати, поки він розбереться зі своїми справами. Вона отримала дозвіл на вивезення малолітньої дитини та повернулася до України. Після повернення позивач продовжував матеріально утримувати свою доньку та відповідача.
Після повернення в Україну відповідач почала чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною. Домовленості щодо спілкування з дитиною вони не дійшли, а тому він був змушений звернутися до районної державної адміністрації для прийняття рішення про участь у вихованні малолітньої ОСОБА_3 , 2013 року народження. За результатами розгляду було прийняте Розпорядження Чигиринської районної державної адміністрації Черкаської області № 130 від 25 травня 2016 року, в якому було визначено порядок побачень, однак відповідачем дане розпорядження не виконувалося жодного разу. Але були поодинокі випадки коли відповідачу потрібні були додаткові кошти, або матеріальні речі, в такому випадку позивачу надавалася приблизно одна година в приміщенні ТЦ, поки відповідач займалася закупівлями. Зазначив, що попри вчинення перешкод, ОСОБА_4 продовжував надавати матеріальну підтримку.
Протягом року, позивач не бачив і не чув власної доньки. Виключно телефонні дзвінки та повідомлення від відповідача, в яких вона зазначала, що більше не має наміру з ним спілкуватися та, тим більше, давати дочці спілкуватися з ним.
Після цього, він звернувся до суду, щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини. Соснівський районний суд м. Черкаси задовольнив його вимоги та прийняв рішення від 05 листопада 2018 року. Дане рішення відповідач не виконує, що призвело до відкриття виконавчого та кримінального провадження. Дані провадження в даний час знаходяться на виконанні.
З тої інформації, що відома позивачу, відповідач не має постійного місця роботи у зв`язку з чим не має змоги забезпечити дитину та надати стійке та спокійне середовище, оскільки знаходиться в постійному русі та пошуку. Відповідач не дає бачитись та спілкуватися, не виконує розпорядження районної державної адміністрації, не виконує рішення Соснівського районного суду м. Черкаси та погрожує, тому позивач хоче, щоб його донька проживала разом з ним.
Представник позивача просив суд відібрати малолітню дочку ОСОБА_5 у відповідача ОСОБА_2 та передати її позивачу, визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 разом з батьком ОСОБА_4 , стягнути з відповідача судові витрати.
27 жовтня 2020 року адвокат ОСОБА_2 – Комерзан З.Д. подав відзив на апеляційну скаргу. У зв`язку з тим, що відзив подано з пропуском строку визначеним в ухвалі про відкриття апеляційного провадження у справі, тому колегія суддів доходить висновку про необхідність залишення його без розгляду. 
Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 16 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції. Вважаючи його таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, представник ОСОБА_1 – адвокат Никітенко Р.П. подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 16 липня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та не надав належну оцінку поданим доказам. Посилаючись на принцип 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року та вимоги ст.ст.12,81 ЦПК України, представник позивача вважає, що трактування застосованих норм права та мотиви, з яких виходив суд першої інстанції є не зовсім коректними. Апелянт вважає, що зібрані у справі докази з урахуванням висновку органу опіки та піклування вказують на те, що проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з батьком найкраще забезпечує інтереси дитини. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Комерзан З.Д. вказує, що позивач не навів жодного доказу, які б могли бути підставою для відібрання дитини. ОСОБА_4 регулярно спілкується зі своєю донькою – ОСОБА_6 за допомогою інтернету та відеозвязку, а відповідач ніяким чином не перешкоджає його спілкуванню із дитиною.
Вказує, що на даний час ОСОБА_2 разом із своєю донькою ОСОБА_7 перебуває на території України, працевлаштована у м. Чекраси, дитина відвідує Черкаський колегіум «Берегиня», де навчається в 1-В класі, відповідач веде нормальний соціально-активний спосіб життя, її дитина доглянута, успішно навачається та розвивається.
Крім того, малолітня дитина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 від свого народження і по даний час постійно проживає зі своєю матірю, а тому відібрання дитини від матері проти її волі, буде мати негативний психічний вплив на дитину, що може вкрай негативно вплинути на несформовану психіку дитини.
 Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, зокрема, виходив з того, що відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Так, малолітня дитина ОСОБА_5 постійно проживає разом з матір`ю, а тому відібрання дитини від матері проти її волі може мати психотравмуючий вплив для дитини, оскільки у внутрішньому психологічному сприйнятті дитини це насильницька зміна сталих сімейних зв`язків, які склались, коли дитина проживала з матір`ю. Суд прийшов до висновку, що батько дитини за матеріальним становищем та соціальними характеритиками спроможний забезпечити належний рівень фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, однак це не є визначальними обставинами для вирішення спору, що виник між сторонами, тому зміна усталеного способу життя дитини, її звичайного оточення може вкрай негативно вплинути на несформовану психіку дитини.
       З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
       Судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є донькою ОСОБА_1 , громадянина Туреччини, та ОСОБА_2 , громадянки України, що підтверджується свідоцтвом про народження виданого Чигиринським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 115 (т.1 а.с.3).
Розпорядженням Чигиринської районної державної адміністрації Черкаської області від 25 травня 2016 року № 130 визначено порядок побачень батька ОСОБА_1 , 1981 року народження, із дочкою ОСОБА_8 , 2013 року народження в присутності матері ОСОБА_2 , 1988 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 , щосуботи та щонеділі, а також на святкові неробочі дні, передбачені чинним законодавством України з 10-00 год. до 15-00 год.(т.1 а.с.4).
У відповіді Чигиринської районної державної адміністрації Черкаської області від 20 липня 2018 року № 01-01-25/2407 зазначено, що службою було здійснено виїзди 02 квітня 2018, 13 квітня 2018 року, 10 квітня 2018 року, 02 травня 2018 року за адресою АДРЕСА_1 , про що складено відповідні акти, згідно яких ОСОБА_2 та ОСОБА_8 вдома не було, зі слів сусідів, останнім часом вдома їх не бачили. 06 червня 2018 року до служби надійшов лист від служби у справах дітей ЧМР від 06 червня 2018 року № 1613-30-02-49, відповідно до якого за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_2 з донькою не проживають. Зі слів сусідів, вона разом з донькою перебувають за межами України (т.1 а.с.5).
Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 05 листопада 2018 року зобов`язано відповідача ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з донькою ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та визначити ОСОБА_1 спосіб спілкування та участі у вихованні з донькою: перші та другі вихідні місяця по суботах з 10-00 до 15-00 годин, у присутності матері дитини з урахуванням обставин, які можуть виникнути. Відповідно до повідомлення адвоката Антонюк І.А. про рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 05 листопада 2018 року в справі № 712/6109/18 ОСОБА_2 була адвокатом Антонюк І.А. проінформована засобами телефонного зв`язку після проголошення резолютивної частини рішення 05 листопада 2018 року. Оригінал вказаного рішення був переданий адвокатом довіреній особі ОСОБА_2 (т.1 а.с.8,9).
Відповідно до характеристик ОСОБА_1 від 24 липня 2018 року він працює в компанії ТОВ «Солджар Ото Кіралама, Куюмджулук, Іншаат, Турізм», добре ладнає з колегами, не має шкідливих звичок, доброзичливий. Проживає за АДРЕСА_3 , ОСОБА_9 , Бююкчекмедже, Стамбул, ладнає з сусідами та надає їм допомогу. Спокійний, доброзичливий, його люблять сусіди та люди навколо, проживає вже 25 років, досі щодо нього не було чутно нічого негативного (т.1 а.с.10-13).
Згідно з акту обстеження умов проживання № 124 від 23 квітня 2019 року служби у справах дітей Черкаської міської ради за місцем проживання ОСОБА_1 по АДРЕСА_4 , умови проживання задовільні, будинок винаймається із загальною площею 162 м2. Помешкання умебльоване, проведений сучасний ремонт, з центральним водопостачанням та водовідведенням. В наявності необхідна побутова техніка, предмети домашнього вжитку є два санвузла в задовільному стані. Зі слів батька на другому поверсі відведена окрема кімната, де є двоспальне ліжко, стіл, комод. Є місце для ігор та відпочинку (т.1 а.с.14).
Відповідно до висновку органу опіки та піклування м.Черкаси від 24 лютого 2020 року № 96, орган опіки і піклування вважає за можливе проживання малолітньої ОСОБА_5 у батька ОСОБА_10 (т.1 а.с.39-40).
З приводу ОСОБА_2 , рішення суду від 05 листопада 2018 року в справі № 712/6109/18, складені акти державного виконавця від 02 березня 2019 року, 09 березня 2019 року, 04 квітня 2019 року, 06 квітня 2019 року, 08 квітня 2019 року, 13 квітня 2019 року, 04 травня 2019 року, 28 жовтня 2019 року, 31 жовтня 2019 року (т.1 а.с.50-56, 61-63).
Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 23 грудня 2019 року за поданням державного виконавця оголошено у розшук боржника ОСОБА_2 , як боржника у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 05 листопада 2018 року в справі № 712/6109/18 (т.1 а.с.64-65).
Суд встановив, що відповідно до довідок від 20 червня 2018 року та 21 червня 2018 року відповідач не перебуває на обліку у наркологічному диспансеру Черкаської обласної ради та Черкаському обласному психоневрологічному диспансері (т.1 а.с.138).
Відповідно до характеристики, наданої 25 травня 2020 року головою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Кривалівський» ОСОБА_4 дійсно проживає в орендованому житлі по АДРЕСА_4 є приватним підприємцем. Згідно опитування сусідів урівноважений, ввічливий, без шкідливих звичок. На громадянина ОСОБА_11 скарг не надходило (т.1 а.с.139).
Аналізуючи підстави звернення до суду з указаним позовом, норми сімейного законодавства України та міжнародних нормативно-правових актів, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а також рішення суду першої інстації, колегія суддів дійшла таких висновків.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно з ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.
Відповідно до ч.2 ст.157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 
На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у п.8 ст.7 СК України та у ст.11 Закону України "Про охорону дитинства", згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.
Згідно з положеннями ст. 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування.
Крім того, відповідно до положень принципу N 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією N 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.
Як передбачено ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.ч.1, 2 ст.155 СК України).
Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (чинна для України з 27 вересня 1991 року) передбачено у п. 1 ст. 3, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п.1 ст.18 цієї Конвенції ООН).
Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
За положеннями ч.ч.1,2 ст.161 цього Кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
       З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 27 жовтня 2017 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 і визначено місце проживання ОСОБА_5 з матір`ю – ОСОБА_2 , це рішення суду не було осаржене позивачем – ОСОБА_1 та набрало законної сили, дана обставина свідчить, що ОСОБА_5 на законних підставах проживає разом із своєю матір`ю – ОСОБА_2 (т.1 а.с.112-113).
       У 2018 році ОСОБА_4 особисто надав згоду на виїзд ОСОБА_5 до Італії, тому доводи представника позивача – адвоката Никітенка Р.П. щодо незаконності вивезення відповідачем ОСОБА_2 їх доньки ОСОБА_12 за кордон, колегія суддів вважає безпідставними.
Крім того, колегія суддів вважає безпідставними і доводи представника позивача, щодо відсутності можливості спілкування позивача з донькою, оскільки при дачі пояснень щодо обставин справи, свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 дали суду пояснення про те, що в їх присутності відповідач телефонним зв`язком спілкувався з донькою, про регулярне спілкування позивача зі своєю донькою за допомогою Інтернету та відеозв`язку зазначає і представник відповідача у відзиві на позовну заяву (т.1 а.с.109-111).
       Що стосується висновку органу опіки та піклування м.Черкаси №96 від 24 лютого 2020 року, відповідно до якого орган опіки і піклування вважає за можливе проживання малолітньої ОСОБА_5 у батька ОСОБА_10 , на який посилається апелянт в апеляційній скарзі, колегія суддів оцінює його критично, оскільки при складанні даного висновку не була визначена позиція відповідача ОСОБА_2 щодо місця проживання дитини, не було порівняно житлово-побутові умови проживання батьків, їх матеріальне забезпечення та виховні можливості (т.1 а.с.39-40).
Зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач ухиляється від виконання рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 05 листопада 2018 року відповідно до якого її було зобов`язано не чинити перешкоди у спілкуванні батька ОСОБА_1 з малолітньою донькою та встановлено способи участі батька у вихованні, спілкуванні.
Відповідно до ч.4 ст.159 СК Україниу разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, на виконанні в Центральному відділі державної виконавчої служби м.Черкаси Головного територіального управління юстиції в Черкаській області знаходиться виконавче провадження №58238137 з виконання виконавчого листа Соснівського районного суду м.Черкаси №712/6109/18 виданий 05 листопада 2018 року про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з донькою ОСОБА_5 . Визначено ОСОБА_1 спосіб спілкування та участі у вихованні з донькою: перші, другі вихідні місяця по суботам з 10-00 до 15-00 годин, у присутності матері дитини з урахуванням обставин, які можуть виникнути.
Відповідно до актів державного виконавця складених у вказаному виконавчому провадженні від: 09 березня 2019 року (т.1 а.с.50), 02 березня 2019 року (т.1 а.с.51), 06 квітня 2019 року (т.1 а.с.53), 13 квітня 2019 року (т.1 а.с.55), 04 травня 2019 року (т.1, а.с.56), ОСОБА_2 не з`явилася з дитиною на зустріч з ОСОБА_1 у визначеному громадському місці. Відповідно до актів від: 08 квітня 2019 року (т.1 а.с.54), 28 жовтня 2019 року (т.1 а.с.61) ОСОБА_2 , не з`явилася на виклик державного виконавця. 
04 квітня 2019 року (т.1 а.с.52) та 31 жовтня 2019 року (т.1 а.с.62-63) державним виконавцем було складено акти за результатами його виходу за останнім місцем проживання ОСОБА_2 – АДРЕСА_2 , якими встановлено, що ОСОБА_2 за вказаною адресою не проживає.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 стверджує, що його донька ОСОБА_5 , постійно з 2018 року проживає за кордоном в Італійській республіці, куди він і перераховує кошти на утримання дитини, зокрема, про це він зазначив і на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Черкаської міської ради від 19 лютого 2020 року №22/4, про що зазначено у висновку органу опіки та піклування м.Черкаси від 24 лютого 2020 року №96 (т.1 а.с.39-40).
Отже, з 2018 року ОСОБА_2 разом з дочкою ОСОБА_5 проживає в Італії.
Про відсутність ОСОБА_2 та її дочки ОСОБА_5 з 2018 року на території України свідчить і той факт, що 02 квітня 2018 року службою у справах дітей Чигиринської райдержадміністрації (далі Служба) було здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1 , з метою провести бесіду з матір`ю дитини ОСОБА_2 щодо усунення перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з його малолітньою дочкою ОСОБА_8 , 2013 р.н., та обстежити умови проживання малолітньої ОСОБА_8 .
Згідно акту обстеження умов проживання від 02 квітня 2018 року, на момент обстеження умов проживання за вищевказаною адресою ОСОБА_2 та малолітньої дитини ОСОБА_8 , 2013 р.н., вдома не було. Зі слів сусідів, востаннє матір та дитину бачили вдома за два тижні до візиту Служби. 13 квітня 2018 року, 10 квітня 2018 року, 02 травня 2018 року Службою здійснено повторні виїзди за вищевказаною адресою, про що складено відповідні акти, згідно яких ОСОБА_2 та ОСОБА_8 вдома не було, зі слів сусідів, останнім часом вдома їх не бачили. (т.1 а.с.5-7).
Отже, з урахуванням вищевказаного колегія суддів приходить до висновку, що на момент складання державним виконавцем актів, що стосувалися виконавчого провадження про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з донькою ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 були відсутні на території України, а тому у діях ОСОБА_2 ознаки злісного ухилення від виконання рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 05 листопада 2018 року, яким її зобов`язано не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкування з донькою ОСОБА_5 , відсутності. 
Крім того, вказана правова норма ч.4 ст.159 СК Україниу передбачає право суду, а не обов`язок передати дитину для проживання тому з батьків, хто проживає окремо у разі ухилення від виконання рішення суду.
Відповідно до роз`яснень, даних у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 р. № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишається дитина, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька і матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке б відповідало інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою. Велике значення мають почуття і емоції батьків і дітей. Малолітні діти, як правило, більше потребують материнської турботи.
При цьому під забороною розлучення дитини з своєю матір`ю в контексті Декларація прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.
У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Доводи представника ОСОБА_1 – адвоката Никітенка Р.П. щодо некоректного трактування судом першої інстанції застосованих норм права при прийнятті рішення, судом апеляційної інстанції до уваги не беруться, оскільки судом першої інстанції застосовано норми сімейного законодавства, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин.
Ваховуючи положення ст.ст.7, 13 СК України, ч.4 ст.10 ЦПК України і Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" 2006 року, при розгляді цієї категорії справ суди обов`язково застосовують Конвенцію про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифіковану Україною 27 лютого 1991 року, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року, справа №341/793/17 (провадження №61-42727св18).
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Докази, які б давали підстави змінити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 в матеріалах справи відсутні. 
Суд першої інстанції, оцінивши належним чином надані учасниками спору докази, їх аргументи та заперечення, застосував положення норм сімейного законодавства України та міжнародного права, дослідив питання захисту і безпеки малолітньої ОСОБА_3 з точки зору її здорового розвитку, питання стабільності середовища її існування, врахував вік дитини і те, скільки часу і за яких обставин вона проживала з матір`ю.
Таким чином, суд першої інстанції встановивши всі фактичні обставини справи прийшов до обґрунтованого висновку щодо доцільності проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , разом із матір`ю тому обгрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_15 про відібрання дитини та визначення місця проживання разом з батьком. Оскільки, на думку колегії, відібрання малолітньої дитини у матері з передачею батьку та визначення місця проживання дитини з батьком зруйнує безпечне, спокійне та стійке середовище в якому розвивається дитина, буде тим тягарем, який завдасть шкоди інтересам дитини та не може бути виправданим. Розлучення малолітньої дитини з матір`ю призведе до докорінної зміни сталого життєвого устрою дитини: зміну місця проживання, побутових умов, оточення. Такі наслідки негативно вплинуть на психічний стан малолітньої дитини, яка потребує знаходження у звичному для себе оточенні рідних, яким вона довіряє та до яких відчуває особливу прив`язаність.
Судом першої інстанції у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.
Доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Никітенко Р.П. дублюють доводи викладені в позовній заяві, яким суд вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд. І ці доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника, встановлені судом неповно і неправильно.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Никітенка Ростислава Павловича залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 16 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 29 жовтня 2020 року.

Судді