ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 грудня 2020 року           справа №360/2530/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Казначеєва Е.Г.,  Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року у справі № 360/2530/20 (головуючий суддя І інстанції Свергун І.О.), складеного в повному обсязі 09 жовтня 2020 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області про стягнення сум індексації грошового забезпечення, -
                                                         ВСТАНОВИВ:
01 липня 2020 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області про стягнення з відповідача на користь позивача належні йому суми індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2015 року по 11 лютого 2019 року (день звільнення) у розмірі 31601,76 грн. (а.с.1-10). 
Рішенням  Донецького окружного  адміністративного  суду від 08 жовтня 2020 року у справі № 360/2530/20 позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2015 року по 11 лютого 2019 року. Зобов`язано Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2015 року по 11 лютого 2019 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 114-120).
Не погодившись із судовим рішенням, Головне управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що при нарахуванні грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту застосовуються норми постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - постанова КМУ № 1294/2007), посилання на яку відсутнє у постанові Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013.
Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013. «Про упорядкування структури заробітної плати, визначено особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України  від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення».
Відповідно до постанови КМУ № 1294/2007 та Інструкції про виплату грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту затвердженої наказом МВС України від 23 квітня 2015 року № 475 дані нормативно-правові акти діяли під час проходження служби позивача, грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту складається з посадового окладу, окладу за (військовим) спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Індексація як складова грошового забезпечення відсутня. 
Тому відповідач вважає, що діяв у межах та у спосіб, визначені законами та іншими нормативними актами України під час нарахування та виплати грошового забезпечення позивачу.
Пунктом 7 Розділу І Інструкції № 475 визначено, що грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, визначених у кошторисі органу управління (підрозділу) на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу.
Інструкція № 475 не містить норм, які передбачають проведення індексації грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу.
Відповідно до ст. 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів поселення" індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, що також підтверджується роз`ясненнями Міністерства соціальної політики України від 16.04.2015 №10685/0-14-15/10, від 09.06.2016 №252/10/136-16, від 08.08.2017 №13700/з, від 08.08.2017 №78/0/66-17.
Крім того, ст. 51 Бюджетного Кодексу України зазначає, що керівники бюджетних установ здійснюють фактичні видатки на грошове забезпечення лише в межах фонду грошового забезпечення. Головне управління є розпорядником коштів другого рівня та отримує бюджетні асигнування за підпорядкованістю від Державної служби України з надзвичайних ситуацій (розпорядник коштів першого рівня).
Фінансування Управління за період з січня 2015 року по лютий 2019 року на вказаний вид видатків не здійснювалось, що підтверджується кошторисом для виплати грошового забезпечення на 2015, 2016, 2017, 2018 роки, а тому грошове забезпечення, яке виплачувалось позивачу у вказаний період, не індексувалось (індексація не виплачувалась та не нараховувалась). Здійснити нарахування та виплату позивачу за вказані вище періоди не представляється можливим, адже вказані дії не передбачені Інструкцією (механізм здійснення нарахування за попередні періоди не визначений).
У свою чергу Управління, як розпорядник бюджетних коштів, проводить видатки виключно у межах бюджетних асигнувань, які встановлені кошторисом. Разом з тим, у Управління відсутня можливість виплатити індексацію грошового забезпечення позивачу за рахунок інших коштів. При цьому Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» виплата індексації не передбачалася.
Також відповідач зазначив, що з 2015 по 2019 роки здійснювалося підвищення нарахування та виплати грошового забезпечення, що само по собі включало індексацію доходу.
Окрім того, відповідач вважає помилковим посилання позивача на застосування норм КЗпП України, оскільки дані норми не поширюється на осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, які проходять службу за контрактом, а не за трудовим договором
Позивач не відноситься до категорії ані державного службовця, ані працівника. Особи рядового і начальницького складу не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу цивільного захисту на контрактних умовах.
Відповідно до Розділу XXXI Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту «Грошові атестати», позивачу 11.02.2019 був виданий для ознайомлення грошовий атестат з повного інформацію щодо його грошового забезпечення в розрізі кожної суми, яка йому була нарахована та виплачена під час звільнення.
Отже, позивачу 11.04.2019 стало відомо про всі складові свого грошового забезпечення, які йому були нараховані та виплачені в день звільнення.
Відповідно до вимог статті 233 Кодексу законів про працю України та пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», на думку відповідача, у даному випадку повинен застосовуватись тримісячний строк для звернення до суду з таким позовом і обчислення такого тримісячного строку має здійснюватися з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення права, а оскільки Управління ознайомило позивача зі складовими його грошового забезпечення 11 лютого 2019 року, тому перебіг тримісячного строку починається з наступного дня, тобто з 12 лютого 2019 року, і закінчується 12 травня 2019 року.
Вважає, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду з даних правовідносин, і поважних причин пропуску зазначеного строку позивачем не наведено.
Окрім того, протягом спірного періоду позивачу, т.в.о. начальника - першому заступнику начальника ГУ ДСНС України у Луганській області підполковнику служби цивільного захисту Горохову М.Ю., на підставі наказу ДСНС України «Про надання права підпису» від 05 лютого 2015 року № 31-НО було надано право першого підпису. Тобто, позивач неодноразово за час проходження служби власноруч засвідчував бухгалтерські документи, відтак йому було особисто відомо про порядок здійснення нарахувань за спірний період (а.с. 124-129).
Представники сторін в судове засідання не з`явились, про дату,  час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (арк. спр. 11-13), має статус учасника бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 (арк. спр. 14).
ОСОБА_1 проходив службу у системі МНС України та ДСНС, на момент звільнення в Головного управління ДСНС України у Луганській області займав посаду першого заступника начальника Головного управління, що не заперечується відповідачем.
Відповідно до наказу ДСНС від 20 грудня 2018 року № 557 “Про звільнення із служби цивільного захисту” звільнено зі служби цивільного захисту полковника служби цивільного захисту ОСОБА_1 , першого заступника начальника Головного управління ДСНС у Луганській області, - у відставку за пунктом 176 підпунктом 3 (за станом здоров`я) (арк. спр. 16).
Згідно з наказом Головного управління ДСНС у Луганській області від 08 лютого 2019 року № 50 “Про виключення з кадрів ДСНС” та наказу ГУ ДСНС у Луганській області від 12 березня  2019 року № 84 “Про внесення змін до наказу ГУ ДСНС України у Луганській області від 08 лютого 2019 року № 50 “Про виключення з кадрів ДСНС” полковника служби цивільного захисту ОСОБА_1 , першого заступника начальника ГУ ДСНС у Луганській області, виключено з кадрів ДСНС України, зі списків особового складу Головного управління та знято з усіх видів забезпечення з 11 лютого 2019 року (арк. спр. 17-18).
20 травня 2020 року позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив надати йому довідку про належні йому суми індексації грошового забезпечення з 01 січня 2015 року по час звільнення та здійснити виплату таких сум (арк. спр. 19-20).
Листом від 02 червня 2020 року № 57 01-2741/57 055 ГУ ДСНС у Луганській області повідомило позивача, що довідку буде надано в термін, встановлений статтею 20 Закону України “Про звернення громадян” (арк. спр. 22).
Листом від 24 червня 2020 року № 57 01-3109/57 105 ГУ ДСНС у Луганській області повідомило позивача про те, що для бюджетних установ проведення індексації грошових доходів населення здійснюється відповідно до статті 5 Закону України “Про індексацію грошових доходів населення” та пункту 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (арк. спр. 23).
Згідно з довідками про доходи ОСОБА_1 від 23 червня 2020 року № 269 № 270, від 05 лютого 2020 року № 14, № 15 індексація грошового забезпечення позивача не здійснювалась з 01 січня 2015 року по 11 лютого 2019 року (лише в грудні 2015 року нараховано та виплачено індексацію в сумі 41,34 грн) (арк. спр. 24-32).
Правомірність дій відповідача щодо невиплати індексації є спірним питанням даної справи.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача наявне право на виплату індексації грошового забезпечення, однак, вважає вимоги позивача про виплату певної суми передчасними з огляду на дискреційній повноваження відповідача.
Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав. 
Щодо посилання відповідача на те, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з даним позовом, суд зазначає таке.
Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 “Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу”, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
З вищевикладеного слідує, що індексація оплати праці (грошового забезпечення) є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці у формі відшкодування знецінення грошових доходів громадян, які мають систематичний (щомісячний) характер.
Враховуючи те, що індексація заробітної плати є компенсаційною виплатою (рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 №9-рп/2013), передбаченою статтею 33 Закону України “Про оплату праці”, Законом України “Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії”, вона входить до структури заробітної плати (грошового забезпечення). Як складова належної працівникові заробітної плати індексація спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
З огляду на наведене, звернення до суду з позовними вимогами щодо нарахування та виплати (стягнення) сум індексації оплати праці (грошового забезпечення) не обмежуються строками звернення до суду, визначеними статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України, тобто строки звернення до суду у цій категорії справ не застосовуються.
Також судом критично оцінюються посилання відповідача на те, що Інструкція № 475 не містить норм, які передбачають проведення індексації грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу, оскільки така індексація прямо передбачена положеннями Закону України “Про індексацію грошових доходів населення”.
Більш того, в силу положень частини другої статті 8 Закону України “Про індексацію грошових доходів населення”, за наявності підстав, визначених цим Законом, право населення на реалізацію зазначених гарантій не залежить від прийняття рішень відповідними органами.
Відтак, доводи апеляційної скарги щодо пропущеного строку звернення до суду є незмістовними.
Щодо суті позовних вимог.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року №1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Статтею 4 Закону №1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення, у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення (далі - Порядок № 1078).
Відповідно до пункту 1 цього Порядку він визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
Згідно з п. 2 Порядку індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Відповідно до п. 4 Порядку сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
Пунктом 5 Порядку визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.
У пункті 4 Порядку №1078 визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України “Про Державний бюджет України на 2015 рік” установлено, що Кабінетом Міністрів України на 2015 рік затверджується особливий порядок проведення індексації грошових доходів населення у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
У зв`язку з цим прийнята постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня  2015 року N 1013 “Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів” (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2016 року N 77).
Відповідно до пункту 3 цієї постанови у грудні 2015 року мало бути здійснено упорядкування структури заробітної плати шляхом підвищення всіх складових заробітної плати, тобто не тільки з урахуванням підвищення тарифних ставок (окладів), а також з урахуванням доплат, надбавок та премій, з тим, щоб сума підвищення заробітної плати перевищила суму індексації, яка склалась у цьому місяці.
Для працівників бюджетної сфери, розміри посадових окладів яких у штатному розмірі не змінились, при підвищенні посадового окладу працівника 1 тарифного розряду ЄТС (1 – 3 тарифні розряди ЄТС), керуючись пунктом 3 вищезазначеної постанови, мали бути переглянуті розміри надбавок, доплат та здійснення преміювання у підвищеному розмірі.
Для проведення подальшої індексації заробітної плати згідно з абзацом другим пункту 3 вищезазначеної постанови обчислення індексу споживчих цін проводиться із січня 2016 року відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року N 1078 (далі – Порядок).
При цьому, право на індексацію у 2016 році відбудеться, коли індекс споживчих цін перевищить поріг індексації, який відповідно до статті 4 Закону України “Про індексацію грошових доходів населення”, з січня 2016 року становить 103 %.
Значення індексу споживчих цін у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифних ставок (окладів).
Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) не нараховується, якщо розмір підвищення заробітної плати перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу працівника.
Якщо розмір підвищення заробітної плати не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), сума індексації у цьому місяці розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення заробітної плати.
Отже, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.
Відповідно до частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Оскільки індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх виплата, компенсація відповідно до діючого законодавства.
Як вже зазначалось раніше, відповідачем на заяву позивача надано відповідь, в якій повідомлено, що відповідно до частини першої статті 4 Закону України “Про індексацію грошових доходів населення” індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Також повідомлено, що для бюджетних установ проведення індексації грошових доходів населення здійснюється відповідно до статті 5 Закону України “Про індексацію грошових доходів населення” та пункту 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078, у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (арк. спр. 23).
При цьому зі змісту вказаної відповіді неможливо встановити, яким саме чином відповідач дійшов висновку, що індексація грошового забезпечення позивача за період 01 січня 2015 року  по 11 лютого 2019 року не проводилась у зв`язку з тим, що величина індексу споживчих цін не перевищила порогу індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Тобто відповідачем у вказаній відповіді зовсім не наведено належного обґрунтування щодо відсутності підстав для задоволенні заяви позивача про надання довідки про відповідні суми індексації грошового забезпечення за вищевказаний  період та здійснення виплати належних сум індексації.
Крім того, відповідачем в підтвердження відсутності підстав відмови у задоволенні заяви позивача до матеріалів справи не надано жодних доказів щодо не перевищення порогу індексації величини індексу споживчих цін, який установлюється в розмірі 103 відсотка, або відсутності затвердження особливого порядку проведення індексації грошових доходів населення у межах фінансових ресурсів бюджету ГУ ДСНС у Луганській області.
Таким чином, в ході розгляду справи відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів в підтвердження відсутності підстав для нарахування та виплати позивачу відповідних сум індексації грошового забезпечення за період 01 січня 2015 року  по 11 лютого 2019 року (час звільнення).
Разом з тим, розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення.
Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
У даній правовій ситуації індексація не була нарахована та виплачена позивачу.
Тобто, питання про те, яка сума індексації підлягає нарахуванню є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені.
Подібна правова позиція уже була висловлена Верховним Судом у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19.
З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов  до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.
При цьому, суд апеляційної інстанції наголошує, що апеляційна скарга фактично дублює відзив на позовну заяву, судом першої інстанції надано вичерпані відповіді на питання, які відповідач піднімав у ньому.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
 Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.                      
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.                    
Як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, заява № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, заява № 49429/99).           
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.                                            
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.                     
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апелянту надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.  
Керуючись статтями  271, 272, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
                                                      ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області – залишити без задоволення. 
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року у справі № 360/2530/20 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 23 грудня 2020 року.
          
Судді                                                                                                Е.Г. Казначеєв
                                                                                                         І.В. Геращенко
                                                                                                 Г.М. Міронова