Ухвала
іменем України 
1 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 1-549/11 
провадження № 51-221км20
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
перекладача                                               ОСОБА_6 ,
засудженого                                               ОСОБА_7 , 
захисника                                                   ОСОБА_8 ,
 
розглянув у закритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_9 на вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17  жовтня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 15 листопада 2019 року щодо
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Російської Федерації, уродженця с. Куба Лакського району Республіки Дагестан, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає без реєстрації в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
засудженого за ч. 3 ст. 301, ч. 4 ст. 152, ч. 3 ст. 153, п. п. 2, 10 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 жовтня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 301 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із виготовленням відеопродукції, на строк три роки; за ч. 4 ст. 152 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк одинадцять років; за ч. 3 ст. 153 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк дванадцять років; за п. п. 2, 10 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі, а на підставі ч. 1 і ч. 2 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено йому остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі, з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із виготовленням відеопродукції, на строк три роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з моменту затримання, тобто з 18 лютого 2011 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року №  838-VIII зараховано ОСОБА_7 в строк покарання строк тримання під вартою з 18 лютого 2011 року по день постановлення вироку з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Також зазначеним вироком засуджено ОСОБА_10 , судові рішення щодо якої в касаційному порядку не оскаржуються.
Цим же вироком вирішено питання про долю речових доказів. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 листопада 2019 року вирок щодо ОСОБА_7 змінено, виключено з мотивувальної та резолютивної частин вироку висновки про призначення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 301 КК та за сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК додаткового покарання у виді позбавлення права займатися діяльністю, пов`язаною із виготовленням відеопродукції, на строк три роки. В решті вирок залишено без зміни.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за злочини, які, як встановив суд першої інстанції, вчинено ним за таких обставин.
20 жовтня 2010 року о 00 год. 12 хв. ОСОБА_7 , знаходячись за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_3 , за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 на власний мобільний телефон «Samsung Duos» виготовили три відеоролики, що містили інформацію порнографічного характеру.
Далі ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 , з метою подальшого поширення вказаних відеороликів, а також фото, які остання, продовжуючи свою злочинну діяльність 08 грудня 2010 року о 01-й год. 13 хв. виготовила на його мобільний телефон, став зберігати ці відеоролики і фото, що містили інформацію порнографічного характеру, в пам`яті мобільного телефону «Samsung Duos» та в період з 20 жовтня 2011 року по 01 лютого 2011 року поширили їх шляхом відправки ММС-повідомлень різним абонентам.
08 лютого 2011 року приблизно в період з 20-ї год. 30 хв. до 09-ї год. 16 хв. 09  лютого 2011 року (більш точний час у ході досудового слідства не встановлено) ОСОБА_7 , перебуваючи у вказаній квартирі в стані алкогольного сп`яніння, із застосуванням фізичного насильства та із використанням безпорадного стану малолітньої падчерки ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка в силу свого віку не могла чинити опору, зґвалтував потерпілу та всупереч її волі задовольнив свою статеву пристрасть із нею неприроднім способом, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.
Крім того, під час задоволення з потерпілою статевої пристрасті неприроднім способом ОСОБА_7 , перебуваючи у вказаній квартирі в стані алкогольного сп`яніння та в зазначений період часу, внаслідок умислу, що виник раптово, спрямованого на протиправне позбавлення її життя, з метою придушення волі малолітньої ОСОБА_11 до опору, навмисно руками стиснув їй органи шиї і утримував до тих пір, поки вона не перестала чинити опір та дихати. Смерть малолітньої потерпілої ОСОБА_11 настала в результаті здавлювання органів шиї руками, яке призвело до розвитку механічної асфіксії.
 
Вимоги касаційних скарг і узагальненні доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі та доповненні до неї засуджений ОСОБА_7 просить судові рішення щодо нього скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Вказує на незаконність його засудження. Посилається на порушення судом вимог ст. ст. 22, 323, 370 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі – КПК 1960 року) та неповноту і необ`єктивність судового розгляду. Зазначає, що час смерті потерпілої було уточнено, але прокурор не змінював обвинувачення. Посилається на те, що 10 лютого 2011 року його було притягнуто до адміністративної відповідальності, але матеріалів про вчинення ним адміністративного правопорушення немає. Стверджує, що досудове слідство здійснювалося з порушенням вимог КПК та із застосовуванням до нього недозволених методів, внаслідок чого він себе обмовив та давав визнавальні показання. На думку засудженого, прокурорську перевірку його заяв про застосування недозволених методів проведено неповно та формально. Вказує на фальсифікацію результатів експертиз, неправильне визначення вартості проведених експертиз та необґрунтовану відмову у заяві про допит експертів. Посилається на порушення його права на конфіденційне побачення із захисником до першого допиту. Вважає, що на досудовому слідстві та в суді захисник не надав йому ефективну правову допомогу. Крім того, зазначає, що захисник не брав участі під час проголошення вироку. Вказує на те, що з матеріалами кримінальної справи суд ознайомив його не повно. Посилається на те, що в суді апеляційної інстанції йому відмовили у задоволенні клопотання про фіксування процесу технічними засобами, протокол судового засідання не вівся, в повному обсязі копії матеріалів кримінальної справи йому не було вручено, а також не надано копій апеляцій. Стверджує, що апеляційний суд необґрунтовано відмовив у розгляді заяв про витребування медичних документів, про незаконність перевірок щодо обставин затримання та заподіяння йому тісних ушкоджень працівниками міліції, про допит експертів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а також позбавив його права виступити в судових дебатах і з останнім словом. Зазначає, що копію ухвали апеляційного суду на російській мові йому надіслали несвоєчасно. Поряд з тим вказує на погані умови його тримання в установі виконання покарань.
Також засуджений ОСОБА_7 вказує на наявність підстав для закриття кримінальної справи. На думку засудженого, до умисного вбивства потерпілої причетна ОСОБА_10 , яка в ході досудового слідства його обмовила. Посилається на фальсифікацію матеріалів справи. Вказує на відсутність пред`явленого йому обвинувачення, в якому було би встановлено місце, час і мотив вчинення ним злочину. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_9 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Крім того, вказуючи на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 29 серпня 2018 року (справа № 663/537/17), вважає, що покарання ОСОБА_7 не може перевищувати п`ятнадцяти років, а тому просить також змінити останньому запобіжний захід на підписку про невиїзд. На думку захисника, вирок ґрунтується виключно на доказах, здобутих під час адміністративного арешту, тобто з порушенням права на захист. Вважає, що при призначенні засудженому покарання суд порушив вимоги ст. 49 КК, оскільки, зарахувавши у строк покарання попереднє ув`язнення, мав би застосувати давність. Посилається на порушення ч. 2 ст. 368 КПК 1960 року, обґрунтовуючи тим, що жодну із вказівок, зазначених в ухвалі суду апеляційної інстанції, який повернув справу на новий судовий розгляд, судом при новому розгляді не враховано, в ході апеляційного перегляду вироку ці порушення також залишено поза увагою. На думку захисника, суд безпідставно вказав на постанову 
від 10 лютого 2011  року про притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за ст. 185 КУпАП, оскільки відсутнє адміністративне провадження, в якому її могло би бути винесено, і в судове засідання для розгляду адміністративної справи його підзахисного не доставляли. Крім того, захисник не погоджується з висновком суду про те, що в період дії постанови про застосування до ОСОБА_7 адміністративного арешту з ним не проводилися слідчі дії. Посилається на фальсифікацію висновків молекулярно-генетичних експертиз, відсутність у матеріалах справи протоколу вилучення у ОСОБА_7 мобільного телефону та проведення огляду цього телефону за відсутності захисника. Вказує на те, що апеляційний суд належним чином не спростував доводи його апеляції та не навів в ухвалі підстави, на яких визнано її необґрунтованою.
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважала, що касаційні скарги необґрунтованими та просила їх залишити без задоволення, а судові рішення – без зміни.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого  ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , які просили касаційні скарги задовольнити, прокурора  ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінальної справи, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню на таких підставах. 
Згідно з ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.
Відповідно до вимог статей 362 і 365 КПК 1960 року суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити всі доводи апеляції, у тому числі, якщо для цього є підстави, і шляхом проведення судового слідства. Усі доводи, що містяться в апеляціях, мають бути ретельно вивчені, проаналізовані з урахуванням наявних у справі і додатково поданих матеріалів з тим, щоб жодний довід не залишився нерозглянутим. Згідно зі ст. 377 КПК 1960 року в своїй ухвалі суд апеляційної інстанції зобов`язаний навести докладні мотиви прийнятого рішення і, якщо апеляція залишається без задоволення, зазначити підстави, через які вона визнана необґрунтованою, а доводи апелянта – безпідставними.
Вказані вимоги кримінально-процесуального закону суд апеляційної інстанції належним чином не виконав.
Так, колегія суддів слушними вважає доводи касаційних скарг засудженого  ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 щодо неналежної перевірки судом апеляційної інстанції доводів поданих ними апеляцій, у тому числі внаслідок безпідставної відмови у задоволенні заявлених клопотань сторони захисту про дослідження доказів (проведення судового слідства).
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 365 КПК 1960 року вирок, ухвала чи постанова суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом у межах апеляції. Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, які не оспорювалися і стосовно яких відповідно до вимог частини першої статті 299 і статті 301-1 цього Кодексу докази не досліджувалися, не перевіряються.
У ч. 4 ст. 362 КПК 1960 року вказується про можливість проведення судового слідства під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а у ч. 5 ст. 362 КПК 1960 року зазначено, що судове слідство в апеляційному суді провадиться за правилами глави 26 цього Кодексу лише щодо тієї частини вироку, законність і обґрунтованість якої оспорюється в апеляції.
Тобто у ст. ст. 362 і 365 КПК 1960 року нормативно регламентовано лише обсяг перевірки справи апеляційним судом та передбачено можливість проведення судового слідства як один із способів апеляційної перевірки судових рішень, але не визначено конкретних випадків (підстав), які би обумовлювали необхідність чи доцільність його проведення, – віднесено це питання до предмету дискреції (угляду) апеляційного суду(на відміну від ч. 3 ст. 404 КПК 2012 року, у якій формалізовано підстави для обов`язкового чи можливого дослідження доказів судом апеляційної інстанції). 
Поряд з тим, відповідно до статті 2 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997  року (надалі – Конвенції), кожен, кого суд визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, має право на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його винним або винесення йому вироку. 
Наведені положення Протоколу № 7 до Конвенції узгоджуються з вимогами закону щодо права на справедливий судовий розгляд, змагальності та рівності сторін, безпосередності дослідження доказів. Дотримання цих правил означає, що:
а) якщо апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією у реалізації цього права особи, тоді, очевидно, в апеляційній процедурі не допускаються будь-які спрощення, а стандарти доказування повинні бути найвищими; 
б)якщо в апеляційному суді постає питання про встановлення певного факту в інший спосіб, ніж це було здійснено у суді першої інстанції, тоді повнота дослідження доказів щодо цього факту має бути забезпечена належним чином. 
Кожний випадок порушення цих положень є порушенням права особи на справедливий суд у розумінні статті 6 Конвенції, а відтак й істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване рішення. 
Як убачається з матеріалів кримінальної справи, оскаржуючи в апеляційному порядку вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 жовтня 2018 року, захисник ОСОБА_9 та обвинувачений ОСОБА_7 у своїх апеляційних скаргах, окрім іншого, просили скасувати його та захисник – постановити новий вирок, виправдавши ОСОБА_7 , а засуджений – направити справу на додаткове розслідування. У зв`язку із цим обидва апелянта висловили прохання про проведення в апеляційному суді судового слідства (а.с. 63–75, 84–109, 132–163, 186–192 Т.  13, а.с. 52–54 Т. 14).
При цьому обвинуваченим та його захисником серед іншого ставились питання і про неналежну перевірку судом першої інстанції їхніх доводів щодо отримання визнавальних показань ОСОБА_7 внаслідок застосування щодо нього недозволених методів та обставин заподіяння йому працівниками міліції тяжких тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим ОСОБА_7 надавалась медична допомога з хірургічним втручанням; недопустимості використання у якості доказів результатів проведення слідчих дій, у ході яких він давав визнавальні показання; фальсифікації результатів молекулярно-генетичних експертиз; а також щодо порушень процесуального закону, які були допущені під час вилучення та огляду мобільного телефону ОСОБА_7 . 
Зокрема, обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_9 як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді стверджували про застосування щодо ОСОБА_7 під час досудового слідства недозволених методів з метою отримання його визнавальних показань, поєднане з порушенням його права на захист, яке полягало у ненаданні захисника з моменту затримання та проведенні з ОСОБА_7 у цей період слідчих дій (Т. 13, а.с. 7–29, 63–75, 84–109).
При цьому Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська дійшов висновків про допустимість визнавальних показань обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_10 , отриманих у ході досудового розслідування, та про суперечність їх доводів про надання цих показань внаслідок застосування щодо них недозволених методів працівниками міліції, покликаючись на узгодженість таких показань між собою, можливу причину зміни показань обвинуваченою ОСОБА_10 , наявність нескасованих постанов прокурора від 20 лютого 2012  року про відмову у порушенні кримінальної справи щодо працівників ІТУ Дніпродзержинського МУ  УМВС України у Дніпропетровській області та від 22 лютого 2016  року про закриття кримінального провадження щодо працівників Дніпродзержинського МУ  УМВС України у Дніпропетровській, а також з огляду на дотримання прав підсудних на захист. Також у зв`язку з наявністю вказаних постанов прокурора суд не вважав за потрібне вдаватися в оцінку висновку судово-медичної експертизи № 212-Е від 14 березня 2011 року з приводу встановлення причин виникнення тілесних ушкоджень, внаслідок яких стосовно ОСОБА_7 мало місце хірургічне втручання.
Висновки ж у вироку про відсутність порушень права на захист ОСОБА_7 (в аспекті незабезпечення останнього одразу після його затримання захисником) судом першої інстанції зроблено лише з огляду на присутність захисника під час першого допиту ОСОБА_7 18  лютого 2011  року та під час проведення з ним інших слідчих дій, у ході яких він давав визнавальні показання; а також мотивовано відсутністю у протоколах відповідних процесуальних дій зауважень сторони захисту з приводу проведення слідчих дій, застосування до ОСОБА_7 недозволених методів та дачі показань під примусом. 
Водночас, у своїх апеляціях і ОСОБА_7 , і захисник ОСОБА_9 вказували на конкретні обставини отримання ОСОБА_7 тілесних ушкоджень у період перебування під адміністративним арештом в ІТУ Дніпродзержинського МУ УМВС України у Дніпропетровській області, які, на їх думку, потребували перевірки апеляційним судом, саме в аспекті доводів про надання визнавальних показань ОСОБА_7 внаслідок застосування щодо нього недозволених методів працівниками міліції. 
При цьому у своїй апеляційній скарзі від 22 листопада 2018 року за вказаними у ній доводами ОСОБА_7 висловлював клопотання про проведення повного або часткового слідства (а.с. 84–109 Т. 13), а вже у своїй заяві про проведення часткового слідства від 23  жовтня 2019  року, поданій до Дніпровського апеляційного суду (а.с. 52–54 Т.  14), обвинувачений ОСОБА_7 прямо заявляв клопотання про допит експерта ОСОБА_13 , яка проводила відповідну судово-медичну експертизу (висновок СМЕ № 212-Е від 14  березня 2011 року).
Однак, в оскаржуваній ухвалі Дніпровського апеляційного суду від 15  листопада 2019 року з наведенням вказаних у вироку місцевого суду постанов прокурора від 20 лютого 2012 року та від 22 лютого 2016  року було лише зроблено висновок, що посилання на невиконання вимог суду апеляційної інстанції щодо перевірки застосування до ОСОБА_7 недозволених методів ведення досудового розслідування не можуть бути прийняті до уваги з огляду на те, що відповідні обставини були в належному обсязі перевірені у межах судового розгляду та обговорені у вироку.
Окрім того, вказуючи про фальсифікацію висновків молекулярно-генетичних експертиз № 20-122 та № 20-124 від 16 лютого 2011 року з огляду на конкретні обставини відібрання зразків крові та зазначення суперечливих відомостей у висновках цих експертиз, хоча і без заявлення клопотань про проведення нових (повторних) експертних досліджень, ОСОБА_7 та його захисник як у суді першої інстанції, так і в своїх апеляційних скаргах та заяві про проведення часткового судового слідства вказували про необхідність допиту експерта ОСОБА_12 , яка проводила ці експертизи (а.с. 7–29, 63–75, 84–109, 132–163, Т.  13, а.с.  52–54 Т. 14).
Натомість суд апеляційної інстанції у своїй ухвалі надав відповідь лише на доводи захисника про неузгодженість у часі здійснення експертиз, отримання необхідних вихідних даних та зразків, довівши хронологічну послідовність вказаних процесуальних дій, проте залишив без належної уваги клопотання про дослідження інших аспектів можливої фальсифікації результатів молекулярно-генетичних експертиз. 
До того ж порушення процесуального закону під час вилучення та огляду мобільного телефону ОСОБА_7 захисник пов`язував із відсутністю протоколу вилучення цього телефону та проведення його огляду без участі захисника, а не з наявністю процесуального рішення про визнання речовим доказом та залучення вказаного телефону до матеріалів кримінальної справи, як це зазначено в оскаржуваній ухвалі апеляційного суду.
З огляду на вказане, у своїх скаргах апелянти поставили під сумнів цілу низку доказів, які були покладені в основу обвинувального вироку суду першої інстанції за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 301, ч. 4 ст. 152, ч. 3 ст. 153, п. п. 2, 10 ч. 2 ст. 115 КК.
За таких обставин висловлені в апеляціях та заявах сторони захисту клопотання про повторне дослідження доказів шляхом проведення часткового судового слідства під час розгляду справи за поданими апеляціями є такими, що заслуговували належної уваги апеляційного суду та потребували відповідного мотивованого вирішення. 
Однак, незважаючи на те, що кожен факт причетності особи до вчинення злочину та її винуватість мають бути підтверджені повнотою зібраних доказів, а переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку, у даному кримінальному провадженні апеляційний суд відхилив вимоги захисту про проведення судового слідства без зазначення мотивів такого свого рішення.
До того ж провадження у суді апеляційної інстанції здійснювалося через вісім років з моменту вчинення злочину, який було інкриміновано ОСОБА_7 , а відтак кожний доказ (докази) мав бути чи не найголовнішим для встановлення істини у справі. 
А тому за вказаних обставин відмова апеляційного суду провести судове слідство межувала з несправедливістю провадження в цілому.
Також з наведеного убачається й порушення апеляційним судом вимог ст.  377 КПК 1960 року щодо змісту ухвали, оскільки усупереч пункту 6 частини 1 цієї статті при викладенні суті апеляції відсутні будь-які згадки про відповідні клопотання захисника і засудженого про проведення судового слідства, а також не дотримано вимоги пункту 8 частини 1 щодо наведення докладних мотивів прийнятого рішення по суті усіх доводів поданих апеляцій.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_7 в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального законувідповідно до ст. 398 КПК 1960 року підлягає скасуваннюз направленням справи на новий апеляційний розгляд.
При цьому суд касаційної інстанції позбавлений можливості оцінити інші доводи касаційних скарг засудженого та захисника, щодо істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону під час досудового слідства та судового розгляду, оскільки апеляційний суд аналогічні доводи апеляцій розглянув з недотриманням належної процедури й докази на їх підтвердження чи спростування не досліджував. 
При новому розгляді кримінальної справи в апеляційному порядку суд повинен ретельно перевірити зібрані у справі докази, дати їм та висновкам суду першої інстанції належну оцінку, ухваливши, за необхідності, рішення про проведення судового слідства, перевірити доводи апеляцій, доповнень до них, врахувавши доводи касаційних скарг, і прийняти законне та обґрунтоване рішення.
Оскільки ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст.  301, ст. 166, ч. 1 ст. 396 КК, які є взаємопов`язаними із злочинами, вчиненими ОСОБА_7 , ухвала апеляційного суду в порядку ч. 2 ст. 395 КПК 1960  року підлягає скасуванню й щодо ОСОБА_10 .
Враховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини у справі (зокрема, рішення «Едуард Шабалін проти Росії» від 16 жовтня 2014 року) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення та у контексті даного кримінального провадження, з метою попередження ризику переховування ОСОБА_7 від суду, ураховуючи особливості касаційного розгляду, передбачені главою 31 КПК 1960 року, та обмежені можливості щодо повноцінного розгляду і вирішення цього питання в межах процедури касаційного перегляду, Верховний Суд вважає за необхідне залишити ОСОБА_7 під вартою на строк, мінімально необхідний для вирішення вказаного питання судом апеляційної інстанції, який у будь-якому разі не може перевищувати 60 днів.
Керуючись статтями 394–396 КПК України1960 року, пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року в редакції Закону України 
№  2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, Суд 
 
у х в а л и в:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 задовольнити частково.
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 15 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7  та в порядку ч. 2 ст. 395 КПК 1960  року щодо ОСОБА_10 скасувати, справу направити на новий апеляційний розгляд.
ОСОБА_7 залишити під вартою до вирішення судом апеляційної інстанції питання щодо обрання йому запобіжного заходу, але на строк не більше ніж на 60 днів.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                             ОСОБА_3