Номер провадження: 22-ц/813/4789/20 
Номер справи місцевого суду: 522/6881/18
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,
за участю секретаря – Фабіжевської Т.С.,
розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва та скасування запису, 

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних та зустрічних позовних вимог.
Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.
Позов обґрунтований тим, що нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 13,1 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради відповідно до Свідоцтва про право власності від 30.07.2008 року НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 24.06.2008 р. №657 та технічним паспортом від 01.04.2008 року.
В свою чергу ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва та скасування запису.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2019 року позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено. Усунено перешкоди Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 з приміщення першого поверху, загальною площею 13,1 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва та скасування запису відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити та визнати недійсним свідоцтво на право власності на нежитлове приміщення першого поверху №506 площею 13,1 кв.м. у будинку по АДРЕСА_2 , виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради від 30.07.2008р.; скасувати запис 466 в книзі 80г-131 від 09.09.2008р. про реєстрацію права власності на нерухоме майно нежитлового приміщення першого поверху №506 площею 13.1 кв.м. у будинку по АДРЕСА_2 за Територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не досліджено матеріали справи та не встановлено всіх обставин справи.

Сповіщення сторін та заяви у справі.
У судове засідання, призначене на 28 жовтня 2020 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.
20 жовтня 2020 року до Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, якк вмотивовано тим, що у неї поганий стан здоров`я пов`язаний з перенесеними операціями та набутою хронічною хворобою, скаржник перебуває на амбулаторному лікуванні, а тому не може з`явитись у судове засідання, однак вважає, що апеляційний суд повинен її вислухати.
28 жовтня 2020 року від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надійшла заява про відкладення розгляду справи, яке вмотивовано тим, що постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22.07.2020 №641 (із наступними змінами та доповненнями) введено карантинні обмеження з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 залежно від епідемічної ситуації в регіоні або районі чи місті обласного значення. 
Розглянувши вказані клопотання, судова колегія дійшла до висновку про відмову у їх задоволенні з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Поважність причин неявки сторін судом апеляційної інстанції не встановлена, заявники реалізували своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін у справі.
Щодо клопотання ОСОБА_1 судова колегія зазначає, що належних та допустимих доказів незадовільного стану здоров`я суду апеляційної інстанції не надано. 
Крім того, судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить. 
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлено 15 грудня 2020 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 13,1 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради відповідно до Свідоцтва про право власності від 30.07.2008 року НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 24.06.2008 р. №657 та технічним паспортом від 01.04.2008 року.
Відповідно до п. 1.1. та п. 1.2. Положення «Про департамент комунальної власності Одеської міської ради», що затверджене рішенням Одеської міської ради від 19.02.2013р. № 2752-VI, департамент комунальної власності Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради та наділяється повноваженнями щодо управління комунальною власністю територіальної громади міста.
Згідно п. 2.2.1.2 до Положення, Департамент «здійснює повноваження орендодавця комунального майна територіальної громади, що знаходиться в управлінні Департаменту, а також контроль за повнотою та своєчасного внесення орендарями орендної плати за договорами оренди цілісних майнових комплексів, укладеними Одеською міською радою укладає договори оренди. Здійснює облік договорів оренди, укладених безпосередньо Департаментом, та облік договорів оренди, погоджених з Департаментом у встановленому порядку».
Відповідно до п. 2.6. Положення одним із основних завдань Департаменту є організація претензійно-позовної роботи. У встановленому порядку здійснює захист прав; та інтересів територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради в усіх судових органах з питань, що віднесені до компетенції Департаменту.
Таким чином, нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 13,1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , знаходилось у комунальній власності територіальної громади м. Одеси.
Єдиним власником є територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради, від імені якої діє департамент комунальної власності Одеської міської ради.
10 жовтня 2017 року за результатами обстеження зазначеного приміщення першого поверху працівниками Департаменту було встановлено, що нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 13,1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , незаконно використовується мешканцем будинку під підсобне (номер приміщення співпадає з номерами квартир користувачів (технічний паспорт від 01.04.2008 року).
Відповідно до абз. 9 ст. 4 ЖК України до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торгівельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.
Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319, 321, 386, 391 Цивільного кодексу України визначено поняття, зміст здійснення, непорушність і засади захисту права власності, а також, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді, а управління цим майном здійснює безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Відповідно до ч. 2 ст. 327 ЦК України управління майном, що у комунальні власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Враховуючи те, що Одеська міська рада є колегіальним органом, органом місцевого самоврядування, вона діє лише через створені нею виконавчі органи місцевого самоврядування, виконавчий комітет, відділ, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виключний перелік вказаний органів міститься в Законі України «Про місцеве самоврядування».
Департамент комунальної власності Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради і здійснює облік, контроль та управління комунальним майном відповідно до Положення про департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 19.02.2013 року № 2752-VІ.
Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого ст. 41 Конституції України, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
За змістом ст. 319 ЦК України тільки власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.
При цьому слід зазначити, що відповідно до п. 3 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі.
Таким чином, вимога Департаменту стосовно відновлення порушеного права користування майном, що є власністю територіальної громади м. Одеси, саме шляхом виселення особи, яка незаконно займає нежитлове приміщення підлягає задоволенню.
Вирішуючи зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право власності, суд першої інстанції вірно виходив з наступного.
Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» був затверджений перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). Зокрема, до такого майна був віднесений житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів.
На виконання наведеної постанови Кабінетом Міністрів України, Одеською обласною радою народних депутатів було прийнято рішення від 25.11.1991р. №266-ХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області», яким затверджено перелік державного майна, передається у власність міст обласного підпорядкування, зокрема у власність м. Одеси, згідно з яким у комунальну власність територіальної громади м. Одеси було передано весь житловий та нежитловий фонд місцевих рад, народних депутатів, розташований у межах міста Одеси.
На підставі зазначеного рішення від 25.11.1991р. №266-ХІ, виконавчим комітетом Одеської міської ради було прийнято рішення № 657 від 24.06.2008 р. «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси» зокрема, щодо реєстрації прав Одеської міської ради на нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 13,1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Статтею 2 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» встановлено, що одним із об`єктів передачі з державної до комунальної є нерухоме майно.
Частиною 6 ст. 7 зазначеного Закону встановлено, що право власності на об`єкт передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі, а у випадках, передбачених законом, - з дня державної реєстрації такого права.
Статтею 327 Цивільного кодексу України встановлено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Відповідно до Положення «Про департамент комунальної власності Одеської міської ради», затвердженого рішенням Одеської міської ради від 19.02.2013 р. № 2752-УІ Департамент є єдиним органом, уповноваженим управляти комунальним майном територіальної громади м. Одеси.
Відповідно до частини 8 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 13,1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у розумінні Цивільного кодексу та відповідно до ДБН В.2.2-15-2005 (нежитлове приміщення-приміщення в структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду) є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.
Тобто законом та технічними нормами чітко розмежоване поняття статусу приміщення, що має вагоме значення при вирішенні питання щодо встановлення власника приміщень. Нежитловими приміщеннями, відповідно до вищевказаних норм - є приміщення в структурі житлового будинку, які не відносяться до житлового фонду. Є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.
Так, ст. 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» від 29.11.2001р. №2866-ІІІ визначає статус нежитлового приміщення, під яким розуміється приміщення, що належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Також цією нормою визначається поняття допоміжних приміщень, під яким розуміється приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку і побутового обслуговування мешканців будинку.
За таких обставин підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності Серії НОМЕР_1 від 30.07.2008 р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 24.06.2008 р. № 657 на теперішній час відсутні.
Вищевказане нежитлове приміщення не є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку, а передача в управління (на баланс) ОСББ будинку, відповідно до рішення Конституційного суду України № 4-рп/2004 (справа 1-2/2004) від 02.03.2004 р. не тягне за собою перехід права власності на нежитлове приміщення, яке обліковується як комунальна власність.
Окремо слід зауважити, що обґрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_1 посилається на ч. 2 ст. 382 ЦК України, відповідно до якої усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку та на положення Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».
Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Закон України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначає правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання співвласників багатоквартирного будинку - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.
Проте, вказані норми закону застосуванню не підлягають, оскільки ОСОБА_1 не є представником усіх власників об`єктів нерухомого майна у даному будинку та зі змісту її позовної заяви не вбачається відстоювання саме спільних інтересів, а лише власних.
Крім того, обраний ОСОБА_1 спосіб захисту своїх прав не може в разі задоволення позову призвести до їх поновлення, оскільки на даний час власником спірного об`єкту нерухомості є територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради.
ОСОБА_1 не заявлялась вимога про визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно, а визнання недійсним свідоцтва про право власності не призведе до зміни власника.
Таким чином, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, що зустрічний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала. 
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 15 грудня 2020 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                               А.І. Дрішлюк