ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.003695 пров. № А/857/11560/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Кузьмича С.М., Макарика В.Я.,
при секретарі судового засідання:                     Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року у справі №1.380.2019.003695 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Львівська виправна колонія №48» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат грошової компенсації за неотримане речове майно (головуючий суддя першої інстанції - Кузан Р.І., час ухвалення - 11.09 год., місце ухвалення - м. Львів, дата складання повного тексту - 30.09.2019р.),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної установи «Львівська виправна колонія №48» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат грошової компенсації за неотримане речове майно.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2018 з ДУ «Львівська виправна колонія №48) на користь ОСОБА_1 стягнено середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.02.2018 по 29.03.2018 у сумі 8626,50 грн. та грошову компенсацію за неотримане речове майно у сумі 15835,81 грн. Позивач, вказує на те, що фактичний розрахунок за неотримане речове майно відповідач здійснив 17.05.2019. Оскільки грошову компенсацію за неотримане речове майно позивачу не виплачено у день звільнення, то в період з 20.02.2018 по 17.05.2019 існувала затримка у розрахунку у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 з роботи. Наведене і зумовило позивача звернутися до суду за судовим захистом.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року в позові відмовлено.
В подальшому Постановою  Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2019 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 1.380.2019.003695 скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Державної установи «Львівська виправна колонія № 48» середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно за період з 20.02.2018 по 16.05.2019 в сумі 103357 грн 69 коп (сто три тисячі триста п`ятдесят сім гривень шістдесят дев`ять копійок) з відрахуванням відповідних податків та зборів на доходи фізичних осіб, сплата яких є обов`язковою у встановленому законом порядку.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23.09.2020 р. Касаційну скаргу Державної установи «Львівська виправна колонія № 48» задоволено частково.  Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року у справі № 1.380.2019.003695 (провадження № 857/10890/19) скасовано, а справу направлено до цього ж суду на новий судовий розгляд.
Направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд вказав, що  під час нового розгляду необхідно дослідити причини пропуску позивачем строку звернення до суду на предмет їх поважності, а за умови поновлення вказаного строку - надати оцінку спірним правовідносинам крізь призму частини другої статті 2 КАС України.
У апеляційній скарзі позивач зазначає, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема апелянт звертає увагу суду на те, що оскільки грошову компенсацію за неотримане речове майно не виплачено у день звільнення, то в період з 20.02.2018 по 17.05.2019 існувала затримка у розрахунку у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 з роботи. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
В судовому засіданні апеляційного розгляду справи, представник позивача апеляційну скаргу підтримав з підстав, наведених у скарзі, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що наказом ДУ «Львівська виправна колонія (№48)» від 20.02.2018 за №14/ос/ВП-18, звільнено у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за п.1 підп.4 ст.77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) - капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 (Д-007303), інспектора відділу нагляду і безпеки ДУ «Львівська виправна колонія (№48)». Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 09 років 04 місяців 00 днів, у пільговому обчисленні 11 років 04 місяців 18 днів. Відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку наказано виплатити грошову компенсацію за невикористані чергові відпустки за 2015 рік в кількості 13 діб, за 2017 рік в кількості 25 діб, за 2018 рік в кількості 3 доби, всього 41 календарна доба.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2018 у справі №813/3669/18 позов ОСОБА_1 до ДУ «Львівська виправна колонія №48» про стягнення коштів задоволено частково. Стягнено з ДУ Львівська виправна колонія №48» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.02.2018 по 29.03.2018 у сумі 8626,50 грн. та грошову компенсацію за неотримане речове майно у сумі 15835,81 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Рішення набрало законної сили 18.12.2018.
З наявної у справі виписки по картковому рахунку ПАТ КБ «Приватбанк» та листа УДКС України у Сихівському районі м. Львова від 17.05.2019 №02-27/137 суд встановив, що виплату грошової компенсації за неотримане речове майно проведено ДУ «Львівська виправна колонія №48» ОСОБА_1 17.05.2019.
Зміст спірних правовідносин полягає в різній оцінці сторонами правової природи компенсації за неотримане речове майно. Позивач вважає, що така компенсація є складовою грошового забезпечення та повинна була бути виплачена йому в день звільнення, а тому за період затримки такої виплати з 20.02.2018 по 17.05.2019 він має право отримати середній заробіток, відповідно до ст117 КЗпП України. Відповідач вважає, що грошова компенсація за неотриманий формений одяг не належить до категорії виплат, які відповідач зобов`язаний був провести в день звільнення позивача.
Суд першої інстанції в позові відмовив з тих підстав, що компенсація за неотримане речове майно по своїй суті є одноразовою виплатою, яка не включається до складу грошового забезпечення та не є обов`язковою формою забезпечення соціальних гарантій при звільненні для персоналу кримінально-виконавчої служби, а тому несвоєчасна виплата такої компенсації не дає підстав для застосування відповідальності передбаченої ст. 117 Кодексу законів про працю України.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Щодо строку звернення до суду.  Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За приписами частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Згідно частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
В аспекті спірних правовідносин колегія суддів дійшла висновку, що оскільки позивач звернувся з позовом про захист трудових прав, а КАС України передбачає, що інші закони можуть встановлювати інші строки звернення до суду, то є достатні підстави для застосування положень статті 233 КЗпП України у цій частині.
При цьому колегія суддів бере до уваги висновки Конституційного Суду України, викладені у Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012.
У цьому Рішенні Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Тобто, чинним законодавством встановлено тримісячний строк звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.»
З огляду на вказане Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав у строки, визначені ч. 1 ст. 233 КЗпП України, а саме протягом трьохмісячного терміну з моменту проведення Відповідачем 17.05.2020 року із ним повного розрахунку. Враховуючи те, що позивачем подано до суду позовну заяву 19 липня 2019 року, останнім не було порушено законодавчо встановлені строки для звернення до суду із вказаним позовом.
Також Апелянт зазначає, що позиція Позивача, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, які були висловлені у період з 01.01.2019 по 25.09.2019 роки (по день постановлення ухвали першої інстанції про відмову у задоволення клопотання про залишення позовної заяви без розгляду) щодо застосування норм права за результатами розгляду справ, фактичні обставини яких (у цій частині) є певним чином подібними до фактичних обставин, встановлених у справі, що розглядається, а саме у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №813/1001/17, у постановах: у справі №802/28/16-а, у справі № 806/2164/16, у справі № 420/5793/18; 813/558/18.
Щодо Постанови Верховного суду від 04 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17, у якій Верховний Суд акцентував увагу на тому, що під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України як норми спеціального процесуального закону, то у  цій Постанові предметом розгляду було: визнання неправомірних дії щодо затримки остаточного розрахунку при звільненні і стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 9936,50 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що за наказом ГУ МВС №1168 о/с від 6 листопада 2015 року її звільнено на підставі пункту статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (в т.ч. ліквідації, скорочення чисельності штату працівників). 11 березня 2016 року на рахунок ОСОБА__1 надійшли кошти у сумі 5344,84 грн. середньомісячного заробітку за листопад 2015 року та компенсації за невикористану відпустку. Позивачка вважає, що відповідач, оскільки затримав остаточний розрахунок при її звільненні, допустив протиправну бездіяльність, у зв`язку з чим звернулася з цим позовом до суду.
Аналізуючи наведені обставини справи у зіставленні з правовим регулюванням спірних відносин колегія суддів дійшла висновку, що оскільки спірні правовідносини пов`язані зі звільненням з публічної служби і повинні вирішуватися в порядку адміністративного судочинства, то строк звернення до суду з таким позовом становить один місяць. Позивач звернулася до суду більше ніж через рік і обставини, які цьому передували, дають обґрунтовані підстави вважати, що несвоєчасне звернення з цим позовом по суті є її намаганням вийти із ситуації, яка склалася у зв`язку з виконанням судового рішення у справі № 496/373/16-ц, що не може бути поважною причиною, з якою КАС пов`язує можливість поновити цей строк.
У даній справі предметом розгляду є стягнення з Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплат грошової компенсації за не отримане речове майно за період з 20.02.2018року по 17.05.2019 року, а не правовідносини, пов`язані зі звільненням з публічної служби.
Зі спірних правовідносин вбачається, що позивач звернувся з позовом до суду про захист трудових прав, а КАС України передбачає, що інші закони можуть встановлювати інші строки звернення до суду, тому є достатні підстави для застосування положень частини 1 статті 233 КЗпП України .
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст. 23 Закону України від 23.06.2005 № 2713- IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» (далі - Закон № 2713- IV) держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. При цьому, умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати (ч.2 ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»).
Відповідно до ч.5 ст.23 Закону № 2713- IV на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для поліцейських. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників Національної поліції, які не мають спеціальних звань, а також Кодекс законів про працю України в тій частині, коли спеціальними нормами не врегульовані відносини спеціальними нормативно-правовими актами.
Порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України визначено Порядком виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 28.03.2018 №925/5 (далі - Порядок №925), яким не передбачена відповідальність щодо виплати середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні.
Водночас суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Тобто, виходячи з наведених вимог Закону, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Отже, для настання відповідальності відповідача за ст.117 КЗпП України необхідно встановити, чи були на час звільнення належні до виплати позивачу суми (в даному випадку грошова компенсація за неотримане речове майно) та чи була наявна вина відповідача щодо невиплати цих сум у строки зазначені в ст. 116 КЗпП.
Згідно з положеннями Закону України «Про національну поліцію» та Порядку № 925 грошова компенсація за неотримане речове майно не входить до складу грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України.
Механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами передбачений Порядком забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №578 від 14.08.2013 (далі - Порядок №578).
Згідно з п.3 Порядку №578 речове майно за цільовим призначенням є речовим майном поточного забезпечення, а за використанням поділяється на майно особистого користування та інвентарне майно.
Речове майно особистого користування є власністю осіб, яким воно видано, з моменту його отримання, крім осіб рядового і молодшого начальницького складу, що навчаються у навчальних закладах Державної кримінально-виконавчої служби.
Інвентарне майно є державною власністю і перебуває на обліку в органі, установі, яка його видала в користування (п.5 Порядку №578). 
Відповідно до п. 9 Порядку №578 забезпечення речовим майном осіб із числа персоналу здійснюється в органах і установах, де вони проходять службу або працюють.
Згідно з п. 27 Порядку №578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.
Аналіз вказаних норм дає підстави суду дійти висновку, що Порядок №578 визначає альтернативний спосіб забезпечення працівника кримінально-виконавчої служби належним йому речовим майном у разі звільнення. Тобто, особа має певну свободу вибору: або отримати речове майно особистого користування, яке не видане йому на день звільнення, або отримати грошову компенсацію за таке майно. 
Позивачем не надано доказів звернення до відповідача з заявою про виплату саме грошової компенсації на день звільнення. Наявна у справі копія заяви ОСОБА_1 не містить дати її написання, а тому не може свідчити про виникнення обов`язку у відповідача забезпечити позивача речовим майном шляхом виплати грошової компенсації саме в день звільнення.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що компенсація за неотримане речове майно по своїй суті є одноразовою виплатою, яка не включається до складу грошового забезпечення та не є обов`язковою формою забезпечення соціальних гарантій при звільненні для персоналу кримінально-виконавчої служби. Відтак, несвоєчасна виплата такої компенсації не дає підстав для застосування передбаченої ст. 117 Кодексу законів про працю України відповідальності.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року у справі №1.380.2019.003695 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	В. Я. Макарик 	
Повне судове рішення складено 07.12.2020р.