Номер провадження: 22-ц/813/7201/20 
Номер справи місцевого суду: 521/6479/20
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І.А.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.12.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Князюка О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Одеської міської ради у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси, постановлену під головуванням судді Бобуйок І.А. 19 травня 2020 рокуу м. Одеса, -

встановила:

23 квітня 2020 р. представник Одеської міської радизвернувся до Малиновського районного суду м. Одесиіз позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.
У зв`язку із невідповідністю даного позову вимогам ст. 175 ЦПК України, ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одесивід 24 квітня 2020 р. позов було залишено без руху з наданням позивачу 10-денного строку з дня отримання копії ухвали для приведення позову у відповідність з вимогами цивільного процесуального законодавства.
 Однак, на думку суду, позивач не виконав вимоги ухвали від 24 квітня 2020 року, на підставі чого ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19 травня 2020 року позовну заяву Одеської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів було визнано неподаною та повернуто позивачу.
В апеляційній скарзі представник Одеської міської ради просить просить судове рішення скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Апелянт посилається на те, що суд невмотивовано повернув позовну заяву позивачу, оскільки обґрунтованість позовної заяви є підставою для відмови в задоволенні позову, а повернення позовної заяви з цього приводу законодавством не передбачено.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Одеської міської ради підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
З матеріалів справи вбачається, що 23 квітня 2020 р. представник Одеської міської радизвернувся до Малиновського районного суду м. Одесиіз позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.
У зв`язку із невідповідністю даного позову вимогам ст. 175 ЦПК України, ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одесивід 24 квітня 2020 р. позов було залишено без руху з наданням позивачу 10-денного строку з дня отримання копії ухвали для приведення позову у відповідність з вимогами цивільного процесуального законодавства.
На думку суду, позивач не виконав вимоги ухвали від 24 квітня 2020 року, а саме, не зазначив відомості щодо електронної адреси та поштового індексу відповідачки та відомості щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви, на підставі чого ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19 травня 2020 року позовну заяву Одеської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів було визнано неподаною та повернуто позивачу.
Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України, у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Суд першої інстанції посилався на те, що у заяві про усунення недоліків позивач не зазначив відомості щодо електронної адреси та поштового індексу відповідачки та відомості щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.
Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів – зміст позовних вимог щодо кожного з них;  виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
З викладеного вбачається, що предмет позову – це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову – це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто, правові підстави позову – це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для визнання позовної заяви неподаною і повернення позивачу.
Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджувалися.
З аналізу наведених норм процесуального права вбачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Так, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).
Таким чином, надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Вирішення питання стосовно достовірності доказів суду слід вирішувати під час розгляду спору по суті.
Таким чином, навіть у разі ненадання представником Одеської міської ради доказів на підтвердження позовних вимог, вказане не може бути підставою для повернення позовної заяви позивачу, оскільки призведе до порушення права особи на доступ до суду.
Крім того, безпідставним є посилання суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі на нібито не зазначення позивачем відомостей щодо електронної адреси та поштового індексу відповідачки, оскільки, згідно вимог п.2 ч.3 ст. 175 ЦПК України, у позовній заяві зазначаються відомі позивачу номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти інших сторін у справі.
З матеріалів позовної заяви вбачається, що вказані вимоги законодавства були виконані Одеською міською радоюшляхом зазначення у позові РНОКПП відповідача ОСОБА_1 , а також зареєстрованого місця її проживання, які були відомі позивачу на день подання позову.
Проте, повертаючи позовну заяву Одеської міської ради з підстав невиконання вимог ухвали суду про залишення скарги без руху, суд першої інстанції зазначеного до уваги не взяв, а тому висновки суду є помилковими.
За таких обставин, відповідно до 379 ЦПК України, колегія суддів доходить до висновку, що апеляційна скарга представника Одеської міської радипідлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції – скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 274, 367, 368, 374, 379, 381-384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Одеської міської ради – задовольнити.
Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 19 травня 2020 року - скасувати.
Цивільну справу за позовом Одеської міської ради до  ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів- направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 15 грудня 2020 року.
                                       
Судді Одеського апеляційного суду                                        С.О. Погорєлова

О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе