Ухвала                                               
26 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 195/707/19
провадження № 61-16935ск20
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Луспеника Д. Д. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рудий М. Є., про встановлення факту проживання однією сім`єю та зміну черговості одержання права на спадкування,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним вище 
позовом.
Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області 
від 11 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, та на день смерті, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мирове Томаківського району Дніпропетровської області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , 
ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки с. Н-Покровське Н-Покровського району Краснодарського краю Російської Федерації. Визнано ОСОБА_1 особою, яка має право на спадкування за законом у четверту чергу. Надано 
ОСОБА_1 право на спадкування після смерті ОСОБА_6 , який помер 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із спадкоємцями першої черги, яка має право на спадкування, у зв`язку із опікуванням і наданням матеріальної та іншої допомоги протягом тривалого часу спадкодавцю, який через тяжку хворобу був у безпорадному стані. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року в частині надання ОСОБА_1 права на спадкування після смерті ОСОБА_6 , разом із спадкоємцями першої черги скасовано. 
У задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
09 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 04 вересня 2020 року (надійшла до суду 16 листопада 2020 року), в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині незадоволених позовних вимог та залишити в силі у цій частині рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга ОСОБА_1 подана до Верховного Суду з пропуском строку на касаційне оскарження.
Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо 
в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 порушує питання про поновлення строку на касаційне оскарження, посилаючись на те, що строк пропущено з поважних причин, оскільки копію постанови Дніпровського апеляційного суду 
від 04 вересня 2020 року нею було отримано поштовим зв`язком 09 жовтня 
2020 року, на підтвердження чого надала відповідні докази.
Ураховуючи викладене, строк на касаційне оскарження заявником пропущено з поважних причин, а тому його слід поновити.
Водночас, подана касаційна скарга не може бути прийнята судом касаційної інстанції до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження з огляду на наступне.
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що                    у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Зі змісту касаційної скарги убачається, що підставою касаційного оскарження судового рішення  ОСОБА_1 зазначає недослідження належним чином судом апеляційної інстанції зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається 
заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо 
суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
Отже, посилаючись на вказані вище підстави касаційного оскарження, заявник не виконав умови пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.
За таких обставин, відповідно до вимог частини другої, четвертої статті 
392 ЦПК України заявнику необхідно уточнити касаційну скаргу із зазначенням підстави (підстав) касаційного оскарження, передбачених пунктами 1-3 частини другої статті 389 цього Кодексу, на виконання умов пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, а також надіслати копії уточненої редакції касаційної скарги і доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.
Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
Ураховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення їх недоліків.
Керуючись статтями 185, 389, 390, 392, 393, 411 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Клопотання ОСОБА_1  про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 04 вересня 2020 року.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 вересня 2020 року залишити без руху та надати строк для виконання вимог цієї ухвали до 30 грудня 2020 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.  
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали настануть наслідки, передбачені законом.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                          Д. Д. Луспеник