ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року	Львів	Справа № 300/2046/20 пров. № А/857/13976/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Качмара В.Я., Пліша М.А.,
за участю секретаря судового засідання                    Михальської М.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Відділу примусового виконання  рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року у справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області до Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) про визнання неправомірними дій та скасування постанови,-

суддя (судді) в суді першої інстанції – Боршовський Т.І., 
час ухвалення рішення – 14:51:50, 
місце ухвалення рішення – м. Івано-Франківськ, 
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

17 серпня 2020 року Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області звернулося в суд з адміністративним позовом до Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ), в якому просило: визнати неправомірними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пищ М.С. щодо винесення постанови від 31 липня 2020 року ВП № 58802703 про стягнення виконавчого збору; скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пищ М.С. від 31 липня 2020 року ВП № 58802703 про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області виконавчого збору в розмірі 16692,00 грн.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 31 липня 2020 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пищ М.С., всупереч вимог статтей 27, 40, 42, 63 Закону України «Про виконавче провадження», прийнято постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 16692,00 грн у виконавчому провадженні № 58802703 з виконання виконавчого листа № 0940/1877/18, виданого 22 березня 2019 року Івано-Франківським окружним адміністративним судом. Вказує, що підставою для стягнення виконавчого збору є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення, а в даному випадку державним виконавцем не вчинено жодних заходів з примусового виконання виконавчого листа № 0940/1877/18, тому відсутні підстави для стягнення виконавчого збору. Окрім цього, виконавче провадження № 58802703 відкрито 08 квітня 2019 року після того як відповідно до пункту 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 позивачем в добровільному порядку проведено нарахування та поставлено на облік борг за травень-червень та жовтень 2018 року в загальній сумі 7271,82 грн за пенсійною справою ОСОБА_1 та вжито всіх заходів щодо виплати даного боргу. Зазначає, що сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов`язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником у встановлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пищ М.С. про стягнення виконавчого збору від 31 липня 2020 року ВП № 58802703 в частині стягнення виконавчого збору в розмірі 15965,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами підстав для не стягнення з нього виконавчого збору на підставі п. 3 ч. 5 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», а тому, державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови діяв відповідно до вимог Закону. При цьому, така постанова за обставин цієї справи є непропорційною, оскільки стягнення з позивача 16692,00 грн виконавчого збору порушує баланс між негативними наслідками для прав позивача та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Тому, оскільки сума виплати пенсії по рішенню суду від 20 листопада 2018 року у справі № 0940/1897/18 становить 7271,82 грн, то буде справедливим стягнення з відповідача виконавчого збору в розмірі 10% від суми, що сплачена позивачем на виконання рішення суду, що становитиме 727,00 грн.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що боржником рішення суду від 20 листопада 2018 року у справі № 0940/1897/18 виконано фактично в повному обсязі лише у квітні 2020 року. Відповідно до резолютивної частини виконавчого листа № 0940/1897/18, виданого 22 березня 2019 року Івано-Франківським окружним адміністративним судом на виконання вищевказаного рішення, дане рішення є немайнового характеру. Державний виконавець не може вийти за межі наданих законом повноважень та керуватися власним розсудом щодо доцільності чи співмірності розміру виконавчого збору основній сумі стягнення, оскільки ч. 4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника – фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника – юридичної особи.
Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, а тому у відповідності до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розгляд справи проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року у справі № 0940/1897/18 визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську щодо припинення нарахування та виплати пенсії за віком ОСОБА_1 з 01 травня 2018 року до 01 липня 2018 року та  в жовтні 2018 року та зобов`язано управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську нарахувати та виплатити  ОСОБА_1 пенсію за віком за період з 01 травня 2018 року до 01 липня 2018 року та в жовтні 2018 року.
22 березня 2019 року на виконання вищевказаного рішення від 20 листопада 2018 року Івано-Франківський окружний адміністративний суд видав виконавчий лист № 0940/1897/18 про зобов`язання Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську нарахувати та виплатити  ОСОБА_1 пенсію за віком за період з 01 травня 2018 року до 01 липня 2018 року та в жовтні 2018 року.
08 квітня 2019 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пищ М.С. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 58802703 з виконання виконавчого листа № 0940/1897/18, виданого 22 березня 2019 року Івано-Франківським окружним адміністративним судом. Відповідно до пункту 2 вказаної постанови зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів. Згідно пункту 3 постанови від 08 квітня 2019 року визначено стягнути з боржника виконавчий збір в розмірі 16692,00 грн.
Листом від 08 квітня 2019 року № 520 Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повідомив Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про відкриття виконавчого провадження та направив копію постанови від 08 квітня 2019 року ВП № 58802703. 
16 квітня 2019 року Управління Пенсійного Фонду України в м. Івано-Франківську повідомило відповідача про те, що на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року в справі № 0940/1897/18 здійснено нарахування заборгованості з виплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01 травня 2018 року до 01 липня 2018 року та в жовтні 2018 року. До вказаного листа долучено копію розпорядження від 01 квітня 2019 року про донарахування ОСОБА_1 невиплаченої пенсії з 01 травня 2018 року щомісячно в розмірі 2423,94 грн.
18 квітня 2019 року позивач направив до Департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України запит № 6082/03 про проведення додаткової перевірки в системі «Аркан» щодо відсутності підстав для припинення виплати пенсії ОСОБА_1 та просив  надати дозвіл на виплату сум боргу за минулий час на виконання судового рішення пенсіонеру, яка є внутрішньо переміщеною особою (а.с.13).
Пенсійний фонд України листом № 2800-030202-9/8464 від 17 березня 2020 року надав позивачу дозвіл на виплату ОСОБА_1 коштів за травень, червень та жовтень 2018 року (а.с.11).
Головним управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в квітні 2020 проведено виплату ОСОБА_1 пенсії за віком за період з 01 травня 2018 року до 01 липня 2018 року та в жовтні 2018 року в розмірі 7271,82 грн, про що надано довідку № 766 від 13 серпня 2020 року (а.с.12).
10 червня 2020 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пищ М.С. направлено до Управління Пенсійного фонду України вимогу державного виконавця № 03.1-27/1779, згідно якої зобов`язано надати відповідачу належним чином завірену копію документів, що підтверджують виконання рішення в повному обсязі.
22 червня 2020 року Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області листом № 0900-0406-8/10809 повідомило відповідача про виплату пенсії ОСОБА_1 в сумі 7271,82 грн здійснено в квітні 2020 року та просило прийняти постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним виконанням рішення суду, до якої долучило довідку № 584 від 16 червня 2020 року (а.с.53-55).
Згідно довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 13 серпня 2020 року № 766 виплата пенсії в сумі 7271,82 грн за період з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2018 року проведена ОСОБА_1 в квітні 2020 року (а.с.12).
31 липня 2020 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пищ М.С. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 58802703, оскільки боржником рішення суду виконано в повному обсязі.
Листом від 31 липня 2020 року № 03.1-27/2236 головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пищ М.С. надіслав позивачу постанову про закінчення виконавчого провадження від 31 липня 2020 року (а.с.9).
Також, 31 липня 2020 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пищ М.С. прийнято постанову про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області виконавчого збору в розмірі 16692,00 грн у виконавчому провадженні № 58802703 (а.с.10).
Листом від 31 липня 2020 року № 03.1-27/2234 головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пищ М.С. надіслав позивачу постанову про стягнення виконавчого збору від 31 липня 2020 року (а.с.9).
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пищ М.С. про стягнення виконавчого збору від 31 липня 2020 року ВП № 58802703 в частині стягнення виконавчого збору в розмірі 15965,00 грн.
Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 № 1404-VIII (далі – Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Частиною 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. 
Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Частиною 1 ст. 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Згідно із ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. 
Відповідно до ч. 3 ст. 27 Закону № 1404-VIII за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. 
Частиною 4 ст. 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). 
Згідно із ч. 5 ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому     Законом України     «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом. Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Згідно із ч. 3 ст. 40 Закон № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебував виконавчий лист Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 22 березня 2019 року № 0940/1897/18 про зобов`язання Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком за період з 01 травня 2018 року до 01 липня 2018 року та в жовтні 2018 року.
Відповідно до резолютивної частини вищевказаного виконавчого листа слідує, що дане рішення є немайнового характеру.
Постановою про відкриття виконавчого провадження від 08 квітня 2019 року № 58802703 з виконання виконавчого листа № 0940/1897/18 державним виконавцем визначено стягнути з боржника виконавчий збір в розмірі 16692,00 грн. 
Вищевказана постанова відповідає вимогам частин 3, 4 статті 27 Закону № 1404-VIII.
Постановою від 31 липня 2020 року виконавче провадження № 58802703 закінчено в зв`язку з виконанням рішення суду в повному обсязі згідно повідомлення позивача на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII.
Також, 31 липня 2020 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 16692,00 грн.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що станом на 31 липня 2020 року в державного виконавця були законні підстави для стягнення виконавчого збору на підставі ч. 3 ст. 27 та ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII, оскільки повне виконання рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року у справі № 0940/1897/18/18 відбулося лише в квітні 2020, коли ОСОБА_1 виплачено нараховану пенсію за віком за період з 01 травня 2018 року до 01 липня 2018 року та в жовтні 2018 року в розмірі 7271,82 грн, що підтверджується довідкою самого позивача за № 584 від 16 червня 2020 року.
Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при винесенні постанови від 31 липня 2020 року про стягнення з позивача виконавчого збору у виконавчому провадженні № 58802703 державний виконавець діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначений Законом № 1404-VIII та Інструкцією з організації примусового виконання рішень.
При цьому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про непропорційність постанови про стягнення виконавчого збору від 31 липня 2020 року з наступних підстав.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ст. 27 Закону № 1404-VIII встановлює загальні правила стягнення виконавчого збору виконавцем.
Відповідно до ч. 3 ст. 27 Закону № 1404-VIII за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. 
Вичерпний перелік підстав та умов, за якими виконавчий збір не стягується, визначений ч. 5, 7, 8, 9 ст. 27 Закону № 1404-VIII. 
Зі змісту рішення суду першої інстанції слідує, що зменшуючи розмір виконавчого збору суд прийшов до висновку про те, що розмір визначений в оскаржуваній постанові державного виконавця є непропорційним суспільному інтересу, а відтак визначив такий у розмірі 10 % від суми, що була сплачена позивачем на виконання рішення суду.
Колегія суддів зазначає, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи.
В той же час, даючи оцінку висновку суду щодо дотримання принципу пропорційності відповідачем при постановленні оскаржуваного рішення, колегія суду звертає увагу на обставини, які пов`язані із реалізацією суб`єктом владних повноважень своєї компетенції у сфері стягнення виконавчого збору за примусове виконання рішення немайнового характеру.
Так, поведінка суб`єкта владних повноважень спрямована на виконання норми ч. 3 ст. 27 Закону, яка чітко визначає розмір виконавчого збору, зокрема, за виконання рішення немайнового характеру. Така норма є імперативною  і не передбачає ні способу, ні умов, за яких такий розмір може бути зменшений.
Прийняття рішення про стягнення виконавчого збору, а серед іншого, визначення розміру такого збору, є виключними повноваженнями органів державної виконавчої служби, тому суд не може підміняти державний орган і вирішувати питання саме про стягнення розміру такого збору.
Колегія суддів вважає безпідставними висновки суду першої інстанції щодо порушення рішенням відповідача принципу пропорційності з огляду на суспільний інтерес, оскільки орган державної виконавчої служби діє в межах наданих йому повноважень та не має вибору щодо можливості зменшення збору.
На переконання суду апеляційної інстанції принцип пропорційності в спірних правовідносинах, зокрема, при визначенні розміру виконавчого збору, не може бути застосований адміністративним судом, оскільки такі дії суду будуть втручанням в повноваження суб`єкта владних повноважень.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що постанова головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пищ М.С. від 31 липня 2020 року ВП № 58802703 про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області виконавчого збору в розмірі 16692,00 грн є правомірною.
У пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, «Тошкуца та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67).
До спірних правовідносин підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 (справа № 1-6/2018), яким сформовано правову позицію щодо верховенства права, а саме - основними елементами конституційного принципу верховенства права є справедливість, рівність, правова визначеність. Конституційні та конвенційні принципи, на яких базується гарантія кожному прав і свобод осіб та їх реалізація, передбачають правові гарантії, правову визначеність і пов`язану з ними передбачуваність законодавчої політики, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005). Принцип правової визначеності вимагає від законодавця чіткості, зрозумілості, однозначності правових норм, їх передбачуваності (прогнозованості) для забезпечення стабільного правового становища.
Наведене узгоджується із сталою практикою ЄСПЛ, яка знайшла своє відображення у справі «Звежинський проти Польщі», в якій Суд підкреслив, що, розглядаючи питання, які мають загальний інтерес, органи державної влади повинні діяти конкретно і дуже послідовно (рішення у справі «Беєлер проти Італії»). Крім того, як охоронець громадського порядку держава має моральне зобов`язання бути взірцевою, вона повинна стежити за тим, щоб такими були й державні органи, що захищають публічний порядок (пункт 73). 
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пищ М.С. про стягнення виконавчого збору від 31 липня 2020 року ВП № 58802703 в частині стягнення виконавчого збору в розмірі 15965,00 грн та ухвалення нового судового рішення в цій частині.
Керуючись ст. 243, ст. 287, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання  рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) задовольнити повністю.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 300/2046/20 – скасувати в частині визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пищ М.С. про стягнення виконавчого збору від 31 липня 2020 року ВП № 58802703 в частині стягнення виконавчого збору в розмірі 15965,00 грн, та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в цій частині відмовити.
В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 23 грудня 2020 року.