Справа № 136/432/20
Провадження № 22-ц/801/2099/2020
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року	Справа № 136/432/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Міхасішина І. В., Сопруна В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» 
на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 14 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
Рішення ухвалив суддя Кривенко Д. Т.
Рішення ухвалено у м. Липовці Вінницької області
Повний текст рішення складено 14 вересня 2020 року,

Встановив:
У березні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 01 жовтня 2018 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 20 грудня 2019 року склалася заборгованість в загальній сумі 28 378,36 грн., із яких: 14 928,39 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 6743,31 грн. – заборгованість за простроченими відсотками; 4879,12 грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 500 грн. – штраф (фіксована частина), 1327,54 грн. – штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача.
Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 14 вересня 2020 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, пославшись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції безпідставно звільнив відповідача від сплати заборгованості за кредитом, враховуючи, що він не оспорював заборгованість та не заявив вимог про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним. Судом першої інстанції не враховано, що на підставі анкети-заяви відповідачеві було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна Голд» із встановленим на неї кредитним лімітом в розмірі 15 000 грн., що підтверджується банківською випискою по карті. Відповідача було належним чином ознайомлено із умовами кредитування та тарифами банку, що підтверджується його підписом у паспорті споживчого кредиту від 01 жовтня 2018 року, де зазначені основні умови кредитування, зокрема, розмір процентної ставки, підстави нарахування та розмір неустойки тощо. Після отримання картки відповідач користувався нею, отримував кредитні кошти та частково здійснював погашення заборгованості по кредитному договору, а також звертався до банку з метою перевипуску картки, що підтверджується довідкою та банківською випискою.
Відповідач ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не надав.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Судом встановлено, що 01 жовтня 2018 року відповідач ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, у якій зазначено, що підписанням цієї анкети-заяви відповідач відповідно до ст. 634 ЦК України у повному обсязі приєднується до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», які розміщені на офіційному сайті банку в мережі інтернет за адресою privatbank.ua, та які разом із пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір банківського обслуговування (а. с. 9).
Також 01 серпня 2018 року ОСОБА_1 підписав довідку, яка містить основні умови кредитування за кредитними картками «Універсальна» та «Універсальна Голд», у якій, зокрема, зазначено розмір бажаного кредитного ліміту – до 50 000 грн. (картка «Універсальна»)/до 75 000 грн. (картка «Універсальна Голд» (розділ 3); процентна ставка у межах пільгового періоду – 0,00001%; процентна ставка за межами пільгового періоду – 43,2% (картка «Універсальна»)/42% річних (картка «Універсальна Голд); порядок повернення кредиту та наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (а. с. 10-11).
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що на підставі заяви б/н від 01 жовтня 2018 року відповідач отримав кредит у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором станом на 20 грудня 2019 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 28 378,36 грн., із яких: 14 928,39 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 6743,31 грн. – заборгованість за простроченими відсотками; 4879,12 грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 1827,54 грн. – заборгованість по судовим штрафам (а. с. 7-8)
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у наданих позивачем доказах відсутній намір позичальника на укладення кредитного договору та отримання узгодженої між сторонами суми грошових коштів за таким договором, їх розміру, конкретно обраних позичальником умов кредитування, відсутні докази надання можливості позичальнику мати доступ до кредитних коштів, докази отримання ним кредитної картки з ПІН-кодом для верифікації в платіжній системі, її виду, строку дії тощо, а тому відсутні підстави вважати, що у відповідача виникли будь-які зобов`язання перед позивачем у зв`язку з поданням анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивач не довів укладання кредитного договору. Крім того, позивач не надав підписаних відповідачем Умов та правил надання банківських послуг, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою «Універсальна», тобто не довів, що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та чи брав на себе зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки у разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.
Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та обґрунтованим.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на викладене позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір заборгованості, подавши до суду належні та допустимі докази.
Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.
Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.
Звернувшись до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 01 жовтня 2018 року в загальній сумі 28 378,36 грн., із яких: 14 928,39 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 6743,31 грн. – заборгованість за простроченими відсотками; 4879,12 грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 500 грн. – штраф (фіксована частина), 1327,54 грн. – штраф (процентна складова), позивач на підтвердження позовних вимог надав суду розрахунок заборгованості за договором № б/н від 01 жовтня 2018 року, укладеним між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 20 грудня 2019 року, анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил банківських послуг у Приватбанку, підписану 01 жовтня 2018 року, довідку про основні умови кредитування, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, а також копію паспорта відповідача та документи, що підтверджують процесуальний статус банку та його представника.
Зазначивши у позові про укладення відповідачем 01 жовтня 2018 року договору, згідно якого він отримав кредит у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, позивач не надав суду доказів про фактичне виконання банком умов такого договору, зокрема, про відкриття карткового рахунку та про видачу кредитної картки відповідачу. Позивач не надав жодних доказів на підтвердження надання відповідачу кредитних коштів саме в такому розмірі та не обґрунтував такий розмір заборгованості у позовній заяві.
Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, яка підписана відповідачем 01 жовтня 2018 року, не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії. Ця анкета-заява взагалі не містить ніяких даних щодо обрання відповідачем банківських послуг, окрім особистих даних та підпису відповідача, в тому числі не містить відомостей про оформлення відповідачем кредитного договору у розмірі 15 000 грн. на умовах, про які зазначено в позові (а. с. 9).
Надана позивачем довідка про основні умови кредитування, підписана відповідачем 01 жовтня 2018 року, містить інформацію, зокрема, щодо основних умов кредитування, щодо реальної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту тощо за кредитними картками «Універсальною» та «Універсальною Голд». Проте ця довідка не містить інформації про те, яку кредитну картку видано відповідачеві – «Універсальну» чи «Універсальну Голд» (а. с. 10-11).
До позовної заяви позивач не додав жодного первинного бухгалтерського документу, в тому числі особового рахунку чи виписки з нього. Не надано також належних доказів на підтвердження того, що відповідачу взагалі видавалась кредитна картка «Універсальна» чи «Універсальна Голд», на який строк надавався кредит, про термін дії кредитної картки, зміни відсоткової ставки, на підставі яких фінансових документів відповідач отримав кредит та в якому розмірі, яких саме платежів, коли саме і в яких сумах відповідач не сплатив. 
Доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості за договором № б/н від 01 жовтня 2018 року, укладеним між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 20 грудня 2019 року, не може бути підтвердженням існування заборгованості, оскільки цей розрахунок не є первинним документом, так як не відповідає вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також вимогам Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Крім того, наданий розрахунок заборгованості підписаний представником банку без зазначення будь-яких даних, що його ідентифікують (посади, прізвища тощо).
Відповідно до підпункту 14 пункту 1 цього Положення первинним є документ, що містить відомості про операцію.
Пунктом 6 Положення встановлено, що саме банк зобов`язаний забезпечити: 1) документування всіх операцій, що здійснюються його відокремленими підрозділами (складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку); 2) своєчасне, повне та достовірне відображення в регістрах бухгалтерського обліку всіх операцій, які здійснюють його відокремлені підрозділи; 3) дотримання відокремленими підрозділами вимог облікової політики банку; 4) виконання відокремленими підрозділами потрібних процедур внутрішнього контролю; 5) формування та зберігання відокремленими підрозділами первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, звітів відповідно до вимог законодавства України; 6) формування звітності в розрізі відокремлених підрозділів; 7) надання інформації в розрізі відокремлених підрозділів банку зовнішнім користувачам (Національному банку України, органам статистики та іншим органам відповідно до вимог законодавства України).
Згідно з пунктами 43, 44 Положення первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються в бухгалтерському обліку за умов дотримання вимог законодавства України про електронні документи та електронний документообіг.
Первинні документи банку (паперові та електронні) залежно від виду операції та типу контрагентів класифікують за такими ознаками: 1) за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку); 2) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій).
При цьому первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі (п. 51 Положення).
Відповідно до пункту 52 Положення первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку.
Враховуючи те, що позивачем не надано доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитної картки та розміру наданого йому кредиту, апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог банку.
Зазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги в тому, що суд першої інстанції безпідставно звільнив відповідача від сплати заборгованості за кредитом, враховуючи, що він не оспорював заборгованість та не заявив вимог про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним, оскільки звернувшись з позовом, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитної картки, її виду та розміру наданого йому кредиту.
Також є безпідставними та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що факт видачі відповідачеві кредитної картки «Універсальна Голд» із встановленим на неї кредитним лімітом в розмірі 15 000 грн. підтверджується банківською випискою по карті, а також про те, що довідкою та банківською випискою підтверджується, що після отримання картки відповідач користувався нею, отримував кредитні кошти та частково здійснював погашення боргу по кредитному договору, а також звертався до банку з метою перевипуску картки.
Як свідчать матеріали справи, звернувшись до суду з позовом, позивач не подав разом із позовною заявою виписку по картковому рахунку, довідку про видані ОСОБА_2 кредитні картки. Такі документи позивач додав до апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апеляційний суд не приймає додані до апеляційної скарги нові докази – виписку по картковому рахунку станом на 23 вересня 2020 року та довідку про видані ОСОБА_1 кредитні картки, оскільки такі докази позивач не подавав до суду першої інстанції та вони не були предметом дослідження суду першої інстанції. 
Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що такі докази не були надані суду першої інстанції, оскільки про підстави відмови в задоволенні позову та необхідність надання додаткових доказів на підтвердження позовних вимог позивачеві стало відомо після отримання копії оскаржуваного рішення, є безпідставними з огляду на те, що відповідно до статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні у нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (ч. 5). У разі необхідності до позовної заяви додаються клопотання та заяви позивача, зокрема, про витребування доказів (ч. 3).
Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За правилами ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, виходячи із принципу змагальності сторін, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості, обов`язком позивача є доведення належними та допустимими доказами факту укладення кредитного договору, умов кредитування, доказів надання кредитних коштів відповідачеві та наявності заборгованості.
Надані позивачем додаткові докази створені в ході операційної діяльності банку і зберігаються у нього, а тому будь-які об`єктивні причини їх неподання позивачем разом із позовною заявою відсутні. 
Представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень та принцип диспозитивності цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
До позовної заяви представником позивача Гребенюком О. С. додано докази, які він вважав за необхідне надати суду на підтвердження позовних вимог. Водночас представником позивача подано клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та про розгляд справи за відсутності позивача (а. с. 39, 40).
Таким чином АТ КБ «Приватбанк» як позивач був зобов`язаний подати суду першої інстанції всі наявні у нього докази на підтвердження всіх обставин, що є підставою його позовних вимог, а не очікувати, коли йому буде відмовлено у задоволенні позовних вимог за недоведеністю, а потім вишукувати нові докази і долучати їх до апеляційної скарги.
Крім того слід зазначити, що додані позивачем до апеляційної скарги додаткові докази не містять інформації, що ідентифікує представника банку (посади, прізвища), який підписав такі документи, та довідка не містить вихідного номеру та дати документу.
Доводи апеляційної скарги в тому, що відповідача було належним чином ознайомлено із умовами кредитування та тарифами банку, що підтверджується його підписом у паспорті споживчого кредиту від 01 жовтня 2018 року, де зазначені основні умови кредитування, зокрема, розмір процентної ставки, підстави нарахування та розмір неустойки тощо, не заслуговують на увагу з огляду на те, що позивач не довів суду факту укладення кредитного договору, видачі відповідачеві кредиту у зазначеному в позові розміру та відповідно виникнення у нього зобов`язань з погашення такого кредиту.
Враховуючи те, що позивач не довів суду наявність у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 14 928,39 грн., яку він просив стягнути з відповідача, нарахування процентів за користування кредитом та неустойки також є недоведеним.
В постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.
Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 14 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М.В. Матківська  	
Судді	І. В. Міхасішин  	
  	В. В. Сопрун