Єдиний унікальний номер 225/6276/19 
Номер провадження 22-ц/804/3116/20        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 листопада 2020 року
Донецький апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Азевича В.Б.,
суддів: Кішкіної І.В., Халаджи О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 225/6276/19 за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» до ОСОБА_1 про стягнення в порядку регресу матеріальної шкоди за виплачене страхову відшкодування, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Ігнатов Євген Євгенович, на заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 09 грудня 2019 року (суддя Качаленко Є.В., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Торецьк Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2019 року Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія (далі ПрАТ «Українська страхова компанія») звернулося до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення в порядку регресу матеріальної шкоди за виплачене страхове відшкодування.
Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що між Кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» в особі Голови Правління Євтушенко Т.П. та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 6931к від 26.02.2014 року. На виконання якого КС «Українська кредитна спілка» надала, а ОСОБА_1 отримала у тимчасове користування грошові кошти з дотриманням вимоги їх повернення та сплати процентів у визначені договором строки, у розмірі 12 500 грн, строком на 24 місяці, з 26.02.2014 по 26.02.2016 року включно, зі сплатою процентів у розмірі 27,6% річних. Між ПрАТ «Українська страхова компанія» та КС «Українська кредитна спілка» укладено договір добровільного страхування кредитів №03 від 31.03.2014 року, предметом якого є майнові інтереси КС «Українська кредитна спілка», що не суперечать закону, пов`язані із матеріальними збитками, які завдані останній внаслідок повного або часткового неповернення позичальником суми кредиту (позики) та (або) відсотків за користування кредитом у встановлені терміни у відповідності до Кредитних договорів. У відповідності з додатком №1 до Договору добровільного страхування №03 від 31.03.2014 року, кредитний договір № 6931к від 26.02.2014 року, укладений між КС «Українська кредитна спілка» та ОСОБА_1 віднесено до переліку договорів, страхові ризики за якими застраховано позивачем на загальну суму 25 718,75 грн. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором №6931к від 26.02.2014 року належним чином не виконував, передбачені кредитним договором щомісячні платежі не сплачував. Керуючись вимогами Договору добровільного страхування кредитів КС «Українська кредитна спілка» направила ПрАТ «Українська страхова компанія» заяву про виплату страхового відшкодування у сумі 25 710,95 грн, внаслідок невиконання відповідачем свого зобов`язання за кредитним договором. Позивачем на підставі вищезазначеної заяви, складено страховий акт № 453кр від 19.07.2019 року та відповідно 19.07.2019 року здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 25 710,95 грн. Таким чином, оскільки ПрАТ «Українська страхова компанія» виконала покладені на неї законом та умовами Договору добровільного страхування кредитів №03 від 31.03.2014 року обов`язки, до ПрАТ «Українська страхова компанія» перейшло право вимоги в порядку регресу на стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди за виплачене страхове відшкодування у розмірі 25 710,95 грн. У зв`язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача в порядку регресу матеріальну шкоду за виплачене страхове відшкодування в сумі 25 710,95 грн, та суму сплаченого судового збору в розмірі 1 921 грн.
Заочним рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 09 грудня 2019 року позов ПрАТ «Українська страхова компанія» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Українська страхова компанія» в порядку регресу, матеріальну шкоду за виплачене страхову відшкодування в розмірі 25 710,95 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Українська страхова компанія» судовий збір в сумі 1 921,00 грн, що був сплачений позивачем при зверненні з позовом до суду.
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на вказане заочне рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити по суті позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що вона не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, не отримувала копії позовної заяви, тому були порушені її процесуальні права. Повістка про виклик до суду була направлена їй SMS-повідомленням. З листопада 2014 року вона була вимушена переїхати з м. Донецька на територію підконтрольну Україні та зареєструватися як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується відповідною довідкою. Зазначає, що останній платіж був здійснений нею 07 червня 2014 року, а тому право на страхове відшкодування настало 17 вересня 2014 року. На підставі зазначеного, просить застосувати позовну давність.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».
В частині 1 статті 274 ЦПК України зазначено, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових відносин.
Крім того, згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції – скасуванню з таких підстав.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що між Кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» в особі Голови Правління Євтушенко Т.П. та відповідачем ОСОБА_1 , укладено кредитний договір №6931к від 26.02.2014 року. На виконання умов вказаного вище кредитного договору КС «Українська кредитна спілка» надала, а ОСОБА_1 отримала грошові кошти з дотриманням вимог їх повернення та сплати процентів у визначені договором строки, у розмірі 12 500 грн строком на 24 місяці з 26.02.2014 по 26.02.2016 року включно зі сплатою процентів у розмірі 27,6% річних.
Перерахування визначеної кредитним договором суми грошових коштів в сумі 12 500 грн підтверджується належним чином завіреною копією платіжного доручення №15304 від 26.02.2014 року з відміткою банку про проведення платежу.
Відповідач ОСОБА_1 зобов`язання, визначені кредитним договором №6931к від 26.02.2014 року, належним чином не виконувала, у зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість.
Між ПрАТ «Українська страхова компанія» та КС «Українська кредитна спілка» укладено договір добровільного страхування кредитів №03 від 31.03.2014 року (далі Договір).
Відповідно до пункту 1.2. Договору, предметом вказаного договору є майнові інтереси КС «Українська кредитна спілка», що не суперечать закону, пов`язані із матеріальними збитками, які завдані останній внаслідок повного або часткового неповернення позичальником суми кредиту (позики) та (або) відсотків за користування кредитом у встановлені терміни у відповідності до Кредитних договорів.
Згідно із пунктом 1.3 Договору, страховик (ПрАТ «Українська страхова компанія») здійснює страхування кредитного ризику за Кредитними договорами, укладеними між позичальниками та страхувальником (КС «Українська кредитна спілка»), згідно з Реєстром наданих за звітний період кредитів, що укладені в межах Договору про співробітництво між останньою та позивачем.
Підпунктом 2.1.1 Договору добровільного страхування кредитів встановлено, що страховим випадком за цим договором по відношенню до конкретного Кредитного договору, що внесений до Реєстру наданих кредитів, є факт збитків кредитора внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань перед кредитором по поверненню кредиту в строки та в порядку, передбачених укладеним між ними Кредитним договором, внаслідок будь-яких подій. Відповідальність Страховика за страховим випадком виникає у разі, якщо Кредитор не одержав суми трьох будь-яких послідовних платежів, передбачених Кредитним договором протягом 10 (десяти) днів після настання строку сплати третього платежу. 
Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором №6931к від 26.02.2014 року належним чином не виконував, передбачені кредитним договором щомісячні платежі не здійснювала.
Відповідно до пункту 5.1 Договору добровільного страхування кредитів КС «Українська кредитна спілка» повинна повідомити про настання страхового випадку та направити позивачу заяву про виплату страхового відшкодування з додаванням документів згідно з переліком, визначеним цим договором.
Керуючись вимогами пункту 5.1 вищезазначеного договору КС «Українська кредитна спілка» направила ПрАТ «Українська страхова компанія» заяву №3079 від 04.09.2019 року про виплату страхового відшкодування у сумі 25 710,95 грн, внаслідок невиконання відповідачем свого зобов`язання за кредитним договором.
Позивачем на підставі вищезазначеної заяви та доданих до неї документів, складено страховий акт № 453 кр від 05.09.2019 року про страховий випадок та 05.09.2019 року здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 25 710,95 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1044 від 05.09.2019 року з відміткою банку про проведення платежу.
Відповідно до пункту 5.7 Договору добровільного страхування кредитів № 03 від 31.03.2014 року до ПрАТ «Українська страхова компанія», яке виплатило страхове відшкодування за цим договором, переходить в межах виплаченого страхового відшкодування право вимоги, яке КС «Українська кредитна спілка» має до позичальника згідно з умовами кредитного договору.
На виконання вимог Договору добровільного страхування кредитів КС «Українська кредитна спілка» надано довідку № 3087 від 05.09.2019 про сплату 05.09.2019 ПрАТ «Українська страхова компанія» страхової виплати за кредитним договором № 6931к від 26.02.2014 року, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 у розмірі 25 710,95 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ПрАТ «Українська страхова компанія» виконала покладені на неї законом та умовами Договору добровільного страхування кредитів №03 від 31.03.2014 року обов`язки, відтак, до ПрАТ «Українська страхова компанія» перейшло право вимоги в порядку регресу на стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди за виплачене страхове відшкодування в розмірі 25 710,95 грн.
Проте, апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Встановлено, що 09 грудня 2019 року судом першої інстанції справа розглянута у відсутність відповідача та у справі ухвалено заочне рішення.
За частиною 1 статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Згідно із статтею 993 ЦК України, статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (суброгація).
Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого в деліктному зобов`язанні.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.
В той же час, відповідно до частини 1 статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
У випадку регресу одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК України), а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим.
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в своїй постанові від 20 квітня 2018 року по справі № 910/8982/17 зазначив: «основною характерною ознакою суброгації є збереження того зобов`язання, яке виникло із заподіяння шкоди і у зв`язку з яким було виплачене страхове відшкодування, й зміна в ньому кредитора. Натомість регрес - право відповідальної особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким відповідальна особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим і виникло нове - пов`язане саме з регресною вимогою.
Завдання майнової шкоди страхувальнику слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором майнового страхування, в якому кредитором є страхувальник, а боржником - страховик.
Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, підставою виникнення якого є завдання шкоди. Одержання страхувальником повного відшкодування збитків від особи, яка їх завдала, припиняє деліктне зобов`язання, що тягне за собою припинення обов`язку страховика здійснити страхову виплату (п. 4 ч. 1 ст. 991 ЦК України), але не навпаки.
Виплата страховиком страхувальнику страхового відшкодування є обов`язком страховика за договором (ст. 988 ЦК України). Така виплата не припиняє деліктного зобов`язання і не може вважатися відшкодуванням шкоди потерпілому в цьому зобов`язанні, оскільки страховик у правовідносинах добровільного майнового страхування не є боржником у деліктному зобов`язанні. Тобто заподіювач шкоди залишається зобов`язаним відшкодувати завдану ним шкоду незалежно від того, чи звертався до нього з відповідною вимогою сам потерпілий, чи страховик після виплати потерпілому відшкодування за договором майнового страхування.»
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.
Як визначив Пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 27 Постанови від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття "регрес" та "суброгація". Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається.
При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України "Про страхування" встановлено особливий правовий режим.
При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Розмір страхового відшкодування визначається за правилами, встановленими у договорі страхування. Страховик не має права вимагати від завдавача шкоди суму, яку він виплатив страхувальнику у зв`язку з порушенням умов договору страхування.
Відповідно до пункту 5.7 Договору добровільного страхування кредитів № 03 від 31.03.2014 року до Страховика, який виплатив страхове відшкодування за цим Договором, переходить в межах виплаченого страхового відшкодування право вимоги, яке Страхувальник має до Позичальника згідно з умовами Кредитного договору. 
Тобто до ПрАТ «Українська страхова компанія» в порядку суброгації перейшло право вимоги, яке КС «Українська кредитна спілка» має до ОСОБА_1 згідно з умовами кредитного договору № 6931к від 26.02.2014 року.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення збитків за виплачена страхове відшкодування в порядку регресу в сумі 25 710,95 грн. 
Відносно суми страхового відшкодування слід зазначити наступне.
КС «Українська кредитна спілка» 04 вересня 2019 року звернулася до ПрАТ «Українська страхова компанія» із заявою про здійснення страхової виплати у зв`язку з настанням страхового випадку, зокрема, щодо кредитного договору №6931к від 26.02.2014 року на суму в розмірі 25 710,95 грн. (а.с.21).
Разом з тим, згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в п. 91 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до частини 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо нарахування процентів за користування кредитом поза межами дії кредитного договору не ґрунтуються на законі. 
З виписки з рахунку позичальника від 05 вересня 2019 року № 3081 вбачається, що ОСОБА_1 в період строку дії кредитного договору погашала суму нарахованих процентів у відповідності з умовами договору, всього нею погашено 1 729,35 грн. (а.с. 24)
Згідно цієї виписки заборгованість за тілом кредиту складає 9 381,35 грн., за процентами за користування кредитом – 16 329,60 грн., всього 25 710,95 грн.
Відповідно до графіку розрахунків, що є додатком до кредитного договору, за період дії кредитного договору з 26.03.2014 року по 26.02.2016 року позичальник повинен сплатити відсотки на загальну суму – 6 900 грн. (а.с. 15), тобто за період за період з  березня 2016 року по 05.09.2019 року кредитною установою нараховані відсотки – 9 429,6 грн. (16 329,60 грн. - 6 900 грн.), які нараховувалися кредитодавцем на суму заборгованості за тілом кредиту вже після строку договору, що суперечить закону (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладеними в п. 91 постанови від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12). Отже, заборгованість відповідачки за відсотками, з врахування погашених, фактично складає 5 170,65 грн.
На підставі викладеного, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом в сумі 14 552 грн. (5 170,65 грн. + 9 381,35 грн.).
Проте, з урахуванням того, що у справі судом першої інстанції було ухвалено судове рішення у відсутність відповідача, який не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому був позбавлений можливості подати заяву про застосування строку позовної давності до суду першої інстанції при первісному розгляді справи, то апеляційний суд вважає за можливе розглянути заяву відповідача, викладену в апеляційній скарзі, щодо застосування строку позовної давності. Зазначене узгоджується з правовою позицією, яка висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14ц.
Як встановлено частинами 6-8, 10 статті 187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру. Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. 
Згідно даним паспорта відповідачки, доданим до позовної заяви, вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).
Особливості встановлення місця проживання (перебування) внутрішньо переміщених осіб врегульовані Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII та іншими нормативними актами прийнятими на виконання цього закону.
Суд першої інстанції з`ясовував місце проживання/перебування відповідачки як внутрішньо переміщеної особи, враховуючи положення статті 4-1 Закону № 1706-VII КМУ, шляхом направлення запиту до Донецького обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, який у своїй відповіді зазначив, що пошук інформації здійснювався по довідках з актуальністю сегменти «Облік ВПО» станом на 17.10.2019 року та архіву бази даних про взятих на облік переміщених осіб програмного комплексу АСОПДСОЦ області, але інформацією стосовно ВПО по іншим регіонам України Центр не володіє (а.с.31-32).
Згідно статті 4-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» єдина інформаційна база даних про внутрішньо переміщених осіб створюється з метою обліку таких осіб. Порядок створення, ведення та доступу до відомостей Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 2 Порядку створення, ведення та доступу до відомостей Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2016 р. № 646, база даних - автоматизований банк відомостей, створений для забезпечення єдиного державного обліку фізичних осіб, які є внутрішньо переміщеними. Відповідальним за забезпечення формування та ведення бази даних є Мінсоцполітики.
У пунктах 8 та 9 цього Порядку зазначено, що Мінсоцполітики забезпечує організацію контролю за доступом до бази даних і проводить аналіз внесеної до неї інформації про внутрішньо переміщених осіб. Одержувати інформацію з бази даних мають право Мінфін, Міністерство з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб, інші центральні органи виконавчої влади, Пенсійний фонд України та його територіальні органи з дотриманням вимог Законів України "Про інформацію" і "Про захист персональних даних".
Згідно пунктам 5, 11 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 (в редакції чинній на момент відкриття провадження у справі), з метою обліку внутрішньо переміщених осіб уповноважений орган веде Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб, держателем якої є Мінсоцполітики, до якої вноситься така інформація: Органи державної влади та органи місцевого самоврядування мають право на безоплатній основі одержувати інформацію з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб. Інформація про осіб, які переміщуються, надається з дотриманням вимог законодавства про інформацію та законодавства про захист персональних даних. 
Згідно довідці від 10.11.2014 року №2314566 (дублікат виданий 21.12.2019 року) відповідачка взята на облік як внутрішньо переміщена особа за місцем проживання/перебування в м. Мелітополь Запорізької області.
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на "усне слухання". Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, N 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
Суд першої інстанції не з`ясував місця проживання (перебування) відповідача як внутрішньо переміщеної особи відповідно до вказаних норм законодавства внаслідок чого, відповідачка не була належним чином повідомлені про розгляд справи судом першої інстанції.
Наказом Державної судової адміністрації України N 119 від 20 вересня 2013 року "Про реалізацію проекту щодо надсилання судами SMS-повідомлень учасникам судового процесу (кримінального провадження) у місцевих та апеляційних загальних судах" запроваджено проект щодо надсилання судами учасникам судового процесу (кримінального провадження) текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень в місцевих та апеляційних загальних судах з 01 жовтня 2013 року відповідно до Порядку надсилання учасникам судового процесу (кримінального провадження) текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01.06.2013 № 73.
Згідно пункту 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу (кримінального провадження) текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року N 73, текст судової повістки може бути надісланий судом Учаснику SMS-повідомленням лише після подання ним до суду заявки про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом роздруковування та заповнення Учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України. 
У матеріалах справи відсутня заява відповідачки про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення. За таких обставин не можна вважати, що суд першої інстанції належним чином повідомив її про дату, час і місце судового засідання.
За статтями 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Також, згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.
За приписами статті 253 цього ж Кодексу перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому згідно із частиною першою статті 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Для спірних відносин застосовуються загальна позовна давність тривалістю у три роки (статті 256, 257 ЦК України). 
Як зазначено в п. 2.1. Розділу 2 «Умови страхування» Договору добровільного страхування кредитів № 03 від 31.03.2014 року, страховим випадком за цим договором по відношенню до конкретного Кредитного договору, що внесений до Реєстру наданих кредитів, є факт збитків кредитора внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань перед кредитором по поверненню кредиту в строки та в порядку, передбачених укладеним між ними Кредитним договором, внаслідок будь-яких подій (З відповідальністю за усі ризики»). Відповідальність Страховика за страховим випадком виникає у разі: 
Якщо Кредитор не одержав суми трьох будь-яких послідовних платежів, передбачених Кредитним договором протягом 10 (десяти) днів після настання строку сплати третього платежу (пп. 2.1.1.). 
Якщо Кредитор не одержав обумовлений Кредитним договором останній за графіком платіж протягом 3 (трьох) днів після настання сплати останнього платежу, передбаченого Кредитним договором (пп. 2.1.2.).
Уданому випадку неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань базується на пп. 2.1.1. пункту 2. Договору добровільного страхування кредитів, тому початок перебігу позовної давності слід обчислювати за спливом 10 (десяти) днів після настання строку сплати третього послідовного платежу.
Відповідно до п.3.2. Розділу 3 «Порядок надання та повернення кредиту» Кредитного договору повернення кредиту Позичальником здійснюється наступним шляхом: заборгованість за кредитом: тіло кредиту та відсотки по кредиту Позичальник сплачує щомісячно згідно Додатка №1 до Договору, який є невід`ємною частиною цього Договору, на рахунок Кредитодавця …. У разі відсутності можливості сплатити щомісячну основну частку (тіло кредиту), позичальник сплачує відсотки, а до сплати наступної щомісячної основної частки сплачує заборгованість. 
Відповідно до графіку розрахунків (Додаток №1 до кредитного договору) тіло кредиту погашається щомісячними платежами – 26 числа кожного місяця по 520,00 грн. за тілом кредиту, 287,50 грн. за відсотками, загальна сума 808,00 грн.
З виписки з рахунку позичальника від 05 вересня 2019 року № 3081 випливає, що останній платіж на погашення заборгованості був внесений позичальником 28.08.2014 року. 26 листопада 2014 року – строк сплати третього послідовного платежу. 10 днів після цього строку це 05 грудня 2014 року, останній робочий день перед вихідним днем згідно з пунктом 3.5 кредитного договору, у якому визначено, якщо дата, зазначена у Додатку № 1 до Договору (графіка), є неробочим днем, Позичальник зобов`язаний сплатити суму нарахованого тіла кредиту та відсотків по кредиту у попередній робочий день.
Враховуючи викладене, позовна давність за даним страховим випадком, який настав 05 грудня 2014 року, сплила 06 грудня 2017 року. 
Позовна заява направлена до суду першої інстанції 19 вересня 2019 року, тобто поза межами строку позовної давності.
За статтею 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
Страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати з моменту заподіяння шкоди. У зв`язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності.
Отже, в спірному зобов`язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку, тобто, 05 грудня 2014 року. 
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що у ОСОБА_1 дійсно виникла заборгованість перед Кредитною спілкою «Українська кредитна спілка», однак, оскільки правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, є суброгацією, а не регресом, тому позивачем було подано позовну заяву із спливом строку позовної давності, перебіг якого почався з моменту настання страхового випадку (закінчення строку дії кредитного договору), а не з моменту страхової виплати (як у регресних правовідносинах).
За таких обставин, заочне рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову у зв`язку із спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем в апеляційній скарзі.
Згідно з частиною 13 статті 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.
Враховуючи те, що відповідачка звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» та той факт, що апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, з позивача в дохід держави необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 2 881,50 грн.
За пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Ігнатов Євген Євгенович, задовольнити.
Заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 09 грудня 2019 року скасувати.
В задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» до ОСОБА_1 про стягнення в порядку регресу матеріальної шкоди за виплачене страхове відшкодування, відмовити.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» в дохід держави витрати по сплаті судового збору у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 2 881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одна) гривень 50 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді:         В.Б. Азевич

         І.В. Кішкіна

О.В. Халаджи