ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 жовтня 2020 року           справа №200/4906/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Ястребової Л.В., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 липня 2020 року (повне судове рішення складено 07 липня 2020 року у м. Слов`янську) у справі № 200/4906/20-а (суддя в І інстанції Голубова Л.Б.) за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради, третя особа Добропільська міська рада про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                 УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до управління соціального захисту населення Добропільської міської ради (далі – Управління), третя особа: Добропільська міська рада про:
- визнання протиправними дій, які полягають у невірному нарахуванні пільг на оплату житлово-комунальних послуг, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі – Закон № 3551-XII) із врахуванням постанови Кабінету Міністрів України № 409 від 06 серпня 2014 року «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» (далі – Постанова № 409);
- зобов`язання перерахувати пільги на оплату житлово-комунальних послуг, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII, із врахуванням неповнолітньої дитини - пасинка, ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), як члена сім`ї, застосувавши соціальні нормативи користування такими послугами на підставі абз. 4 пп. 7 п. 3 Постанови № 409, з моменту надання (призначення) пільги.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є учасником бойових дій та перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі отримувачів пільг з 03.11.2015 Управління. Позивач має сім`ю, яка складається з дружини ОСОБА_3 та неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , що підтверджується відповідною довідкою відділу реєстрації Добропільської міської ради про склад сім`ї.
Родина позивача постійно мешкає у квартирі АДРЕСА_1 , в якій, як і в цілому домі, відсутнє централізоване водопостачання гарячої води та побутового газу, а житлові приміщення обладнані лише стаціонарними електроплитами.
Зазначив, що з врахуванням членів його сім`ї, має право щомісячно на 75% знижку плати за користування житлово-комунальними послугами, враховуючи особливості даної місцевості по місцю свого проживання, а саме: за послуги з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій, централізованого постачання холодної води, централізованого водовідведення, електропостачання, теплопостачання та за вивіз твердих побутових відходів, в межах норм споживання, передбачених чинним законодавством. За весь час отримання вказаної державної пільги на оплату житлово-комунальних послуг відповідачем не враховуються декілька фактичних обставин, у зв`язку з чим, відповідні пільги надаються не в повному обсязі, а саме при розрахунку (наданні) пільги на оплату житлово-комунальних послуг з електропостачання у житлових приміщеннях, обладнаних стаціонарними електроплитами, за відсутності централізованого постачання гарячої води приймається до уваги лише один член сім`ї - дружина, без врахування неповнолітньої дитини, яка є пасинком, тобто не враховуються усі члени сім`ї, що в свою чергу, грубо порушує гарантовані Конституцією України права позивача на його соціальний захист та його родини.
З зазначених причин позивач звернувся до суду з цим позовом.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 07 липня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В апеляційній скарзі наведено фактично ті ж самі доводи, які були викладені в позовній заяві. Позивач вважає безпідставними висновки місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а рішення таким, що прийнято без врахуваннявсіх обставин справи.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 (а.с.6-7). Згідно паспортних даних позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданого 12.06.2015 (а.с.9).
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України від 18.02.2020 року № 22/276, ОСОБА_1 з 22.02.2018 по 30.04.2018 брав безпосередньо участь в антитерористичній операції та з 01.05.2018 по теперішній час бере участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони з місцем дислокації у м. Слов`янську (а.с.18).
ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Заставнівського районного управління юстиції у Чернівецькій області 27.08.2015 (а.с. 10).
Позивач зазначив, що має на утриманні неповнолітнього пасинка – ОСОБА_2 .
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданого Добропільським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції 10.02.2004, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , в графі батько зазначено – ОСОБА_4 , в графі мати – ОСОБА_3 (а.с.11).
Відділом реєстрації Добропільської міської ради надано довідку від 23.01.2019 № 16.01-08/556, в якій зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_2 разом з ним зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (а.с. 12).
Листом від 15.05.2018 № 05/1528-14/01/02 на запит ОСОБА_1 виконавчий комітет Добропільської міської ради повідомив, що в м. Добропілля відсутнє централізоване водопостачання гарячої води та побутового газу, в тому числі за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.13).
Відповідно актів б/н від 18.03.2018 та від 23.01.2019 дослідження квартири АДРЕСА_1 , кухня обладнана стаціонарною електроплиткою, централізоване постачання газом відсутнє, централізоване постачання гарячої води відсутнє (а.с.14-15).
ОСОБА_1 звернувся до Управління з листом, в якому просив врахувати при розрахунку пільги на житлово-комунальні послуги з електропостачання у житлових приміщеннях, обладнаних стаціонарними електроплитами, за відсутності централізованого постачання гарячої води неповнолітнього пасинка.
Листом від 06.12.2019 № 01-09/4079/0/3-19 Управління повідомило, що при наданні пільг та здійсненні видатків з бюджету щодо їх виплати до членів сім`ї пільговика належать: дружина (чоловік), їхні неповнолітні діти (до 18 років); неодружені повнолітні діти, визнані інвалідами з дитинства І та II групи або інвалідами І групи; особа, яка проживає разом з інвалідом війни І групи та доглядає за ним, за умови що інвалід війни не перебуває у шлюбі; непрацездатні батьки; особа, яка знаходиться під опікою або піклуванням громадянина, який мас право на пільги, та проживає разом з ним. Пасинок до жодної із зазначених у вказаній статті категорій осіб не належить і відповідно, не може враховуватись як член його сім`ї при наданні пільг із сплати житлово-комунальних послуг.
Крім того зазначено, що стосовно зазначених питань у зверненні, Управлянням вже були надані роз`яснення особисто (від 26.03.2018 № 09/992/01-16; від 15.05.2018 № 09/1777/01-16), а також надані відповіді на звернення до Урядової телефонної «гарячої лінії» (від 02.07.2018 № С-28505; від 23.08.2018 С-121-5.16.2; від 11.09.2018 С-37605) (а.с.16).
Отже, спірним питанням цієї справи є те, що відповідачем при розрахунку пільги для користування послугами з електропостачання у житлових приміщеннях, обладнаних стаціонарними електроплитами, за відсутності централізованого постачання гарячої води не врахований член сім`ї, а саме пасинок ОСОБА_2 .
Вирішуючи спір по суті, колегія суддів виходить з такого.
Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Закону № 3551-XII, Бюджетного кодексу України, Сімейного кодексу України.
Відповідно до п. 4 та п. 5 ч. 1 ст. 12 Закону 3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги:
- 75-процентна знижка плати за користування житлом (квартирна плата) в межах норм, передбачених чинним законодавством (21 кв. метр загальної площі житла на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю);
- 75-процентна знижка плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання.
Площа житла, на яку надається знижка, при розрахунках плати за опалення становить 21 кв. метр опалювальної площі на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю.
Для сімей, що складаються лише з непрацездатних осіб, надається 75-процентна знижка за користування газом для опалювання житла на подвійний розмір нормативної опалювальної площі (42 кв. метри на кожну особу, яка має право на знижку плати, та 21 кв. метр на сім`ю).
За змістом ч. 2 ст. 12 Закону № 3551-XII пільги щодо плати за житло, комунальні послуги та паливо, передбачені пунктами 4-6 цієї статті, надаються учасникам бойових дій та членам їх сімей, що проживають разом з ними, незалежно від виду житла чи форми власності на нього.
Частиною п`ятою статті 51 Бюджетного кодексу України передбачено, що при наданні пільг та здійсненні видатків з бюджету щодо їх виплати до членів сім`ї пільговика належать: дружина (чоловік), їхні неповнолітні діти (до 18 років); неодружені повнолітні діти, визнані особами з інвалідністю з дитинства I та II групи або особами з інвалідністю I групи; особа, яка проживає разом з особою з інвалідністю внаслідок війни I групи та доглядає за ним, за умови що особа з інвалідністю внаслідок війни не перебуває у шлюбі; непрацездатні батьки; особа, яка знаходиться під опікою або піклуванням громадянина, який має право на пільги, та проживає разом з ним.
Аналіз зазначеної норми Бюджетного кодексу України дає підстави для висновку, що нормами законодавства передбачено надання пільг дружині пільговика та їхнім неповнолітнім дітям.
В той же час, слід вказати, що згідно ч. ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
За приписами ст. 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 Сімейного кодексу України походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.
Відтак, виходячи зі змісту вищезазначених норм права, в даному випадку «їхні неповнолітні діти» згідно норми ч. 5 ст. 51 Бюджетного кодексу України, потрібно тлумачити як походження від матері та батька, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану.
Як вже було зазначено судом вище, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданого Добропільським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції 10.02.2004, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , в графі батько зазначено – ОСОБА_4 , в графі мати – ОСОБА_3 (а.с.11).
Водночас, за змістом ч. 1 ст. 268 Сімейного кодексу України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.
За змістом ст. 207 Сімейного кодексу України усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм законодавства дає підстави зробити висновок, що створення сім`ї на засадах усиновлення здійснюється на підставі рішення суду.
При цьому, на момент розгляду заяви позивача про надання пільг відповідно до ст.12 Закону № 3551-XII, відповідного рішення суду про усиновлення ОСОБА_2 позивачем надано не було.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
В справі «East/West Alliance Limited» проти України» Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Poland № 30210/96).
Крім того, у пункті 227 рішення у справі «Кудла проти Польщі» Суд вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні доступність засобу юридичного захисту, здатного забезпечувати втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод, незалежно від того, у якій формі вони закріплені в національному правовому порядку. Отже, дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), пункт 95 та рішення у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland).
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain).
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги обставини встановлені у ході розгляду справи, місцевий суд дійшов правильного висновку, що відмова Управління у наданні пільг пасинку (дитині дружини позивача), яка викладена в листі є правомірною.
Отже, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд прийняв рішення з дотриманням як матеріального так і процесуального права, а позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, натомість ґрунтуються на неправильному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

                                                                   ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 липня 2020 року у справі № 200/4906/20-а – залишити без змін.
Повне судове рішення – 07 жовтня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            Т. Г. Гаврищук 

                                                                                                                                                                                                                                                Л. В. Ястребова